РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.03.2026Справа № 910/8320/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1. Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп»

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 190525,80 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.07.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з вимогами до Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва та Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 190525,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор стверджує, що за час виконання Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 сторони безпідставно, необґрунтовано, без документального підтвердження коливання ціни за одиницю товару на ринку, в порушення ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», шляхом укладення додаткових угод до договору збільшили ціни на бензин, дизельне паливо та скраплений газ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2025 позовну заяву прокурора залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк прокурором були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 07.07.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2025 відкрито провадження у справі №910/8320/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилам спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

04.08.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.

14.08.2025 до Господарського суду міста Києва від прокурора надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2025 зупинено провадження у справі №910/8320/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення у вказаній справі. Зобов`язано сторін повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі №910/8320/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 поновлено провадження у справі та продовжено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/8320/25 відповідач 2 повідомлявся належним чином шляхом отримання ухвал суду в своєму електронному кабінеті.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» (постачальник) та Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва (замовник) укладено Договір №54/2021 про закупівлю, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується у 2021 році поставити та передати у власність Замовника товар: Бензин А-95, Дизельне паливо, Газ скраплений за ДК 021:2015 код 09130000-9 «Нафта і дистиляти», (названі у подальшому «Продукція»), в асортименті, кількості та за цінами, які визначені у Специфікації (Додаток №1 до Договору), що є невід`ємною частиною цього Договору, а Замовник зобов`язується прийняти цю Продукцію та оплатити її.

Відповідно до п. 1.2 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 кількість та якість закупівлі Продукції, що є предметом цього Договору визначається відповідно до технічних вимог.

Ціни на Продукцію встановлюються в національній валюті України (п. 3.1 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021).

Згідно з п. 3.2 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 ціна Договору становить 4.098.269,40 грн.

Відповідно до п. 3.5 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 Постачальник забов`язується дотримуватись основних умов Договору в тому числі і в частині ціни Договору, у відповідності ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

У п. 3.6 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 сторони погодили, що у разі коливання ціни на товар на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в Договорі, Постачальник та Замовник можуть переглянути вказану у Договорі ціну за одиницю товару, та внести зміни до Договору, виходячи з розрахунку згідно коефіцієнту підняття ціни на постійно діючому ринку такого товару не більше як на 10 (десять) відсотків від вартості одинці товару за Договором про закупівлю. Підстава для внесення змін до Договору, у зв`язку з коливанням ціни на товар на ринку, має бути підтверджена документально (довідкою з державної служби статистики України або Торгово- промислової палати України або ДП «Держзовнішінформ»).

Відповідно до п. 4.1 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 найменування Продукції, її асортимент, кількість, ціна за одиницю визначається у видаткових накладних. Продукція вважається переданою Постачальником і прийнятою Замовником з моменту підписання повноважними представниками Сторін видаткових накладних.

Згідно з п. 4.2 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021, якщо за рахунок коштів місцевих бюджетів - розрахунки за поставлену Продукцію здійснюються Замовником шляхом оплати видаткової накладної за фактом постачання Продукції. У разі затримки бюджетного фінансування, розрахунок за поставлену Продукцію здійснюється протягом 7 (семи) банківських днів з дати фактичного бюджетного фінансування закупівлі.

Згідно з п. 4.3 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021, якщо за рахунок господарських коштів - розрахунки за поставлену Продукцію здійснюються за фактом постачання на умовах відстрочки платежу до 30 банківських днів з дати отримання Продукції.

У п. 5.1 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 сторони встановили, що істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; 3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; 4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі; 5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг); 6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок; 7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2021 року, але у всякому разі до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021).

Відповідно до п. 11.2 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 зміни в Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, та оформляються додатковою угодою до даного Договору.

Згідно з п. 11.4 Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 у випадку істотної зміни обставин, якими Сторони керувалися при укладанні цього Договору, внаслідок чого предмет закупки перестане відповідати потребам Замовника, до Договору вносяться зміни, або його дія припиняється, що оформлюється додатковою угодою.

У Специфікації до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 сторони встановили ціну товару - 1 літр бензину А-95 - 26,22 грн (кількість бензину - 43560 літрів), 1 літр дизельного палива - 25,26 грн (кількість дизельного палива - 93690 літрів), 1 літр скрапленого газу - 12,12 грн (кількість скрапленого газу - 48640 літрів).

Додатковою угодою від 12.05.2021 №1 ціну бензину А-95 збільшено з 26,22 грн./л до 27,36 грн./л; дизельного палива - з 25,26 грн./л до 26,16 грн./л; скрапленого газу - з 12,12 грн./л з ПДВ до 12,24 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 11.05.2021 №11/05/21-3, висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 11.05.2021 №И-45, від 25.02.2021 №И-19.

Додатковою угодою від 23.07.2021 №2 ціну скрапленого газу змінено з 12,24 грн./л з ПДВ до 12,72 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 21.07.2021 №21/07/21-9 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 20.07.2021 №И-70, від 11.05.2021 №И-45.

Додатковою угодою від 28.09.2021 №3 ціну скрапленого газу змінено з 12,72 грн./л з ПДВ до 13,38 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 24.09.2021 №24/09/21-5 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 07.09.2021 № И-90, від 29.07.2021 №И- 77.

Додатковою угодою від 12.11.2021 №4 ціну бензину А-95 збільшено з 27,36 грн./л до 28,86 грн./л, дизельного палива - з 26,16 грн./л до 27,60 грн./л; скрапленого газу - з 13,38 грн./л з ПДВ до 13,86 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 03.11.2021 №03/11/21-2 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 29.09.2021 №И-797, від 03.11.2021 №И-125.

Додатковою угодою від 09.12.2021 №6 ціну скрапленого газу змінено з 13,86 грн./л з ПДВ до 14,34 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 08.12.2021 №08/12/21-1 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 02.12.2021 № И-145, від 03.11.2021 №И-125.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор вказує на те, що за час виконання Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 сторони безпідставно, необґрунтовано, без документального підтвердження коливання ціни за одиницю товару на ринку, в порушення ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», шляхом укладення додаткових угод до договору збільшили ціни бензину, дизельного палива та скрапленого газу.

Зокрема, внаслідок укладення додаткових угод реальна вартість палива зросла при збереженні загальної вартості договору, додатковими угодами ціну на бензин збільшено більше, ніж на 10 відсотків, а ціну на скраплений газ - більше, ніж на 14 відсотків. Крім того, загальний обсяг запланованого до поставки палива зменшився, зокрема, бензину з 43560 л до 33280 л, дизельного палива з 93690 до 69700 л, скрапленого газу з 48640 до 21515 л.

Тобто, як вказує прокурор, Товариство з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» мало на меті збільшити ціну за одиницю товару, не маючи доказів коливання ціни на такий товар.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» мало можливість звернутися до компетентної організації із завданням провести дослідження, аналіз ринку протягом дії договору та отримати, за наявності підстав, за результатами такого дослідження висновок щодо відсотку коливання ціни, однак таким правом та можливістю постачальник не скористався.

Зменшення при укладенні оспорюваних додаткових угод кількості товару, що закуповується, повинно було спричинити зменшення загальної ціни договору, однак в даному випадку сторонами зменшено кількість товару за рахунок збільшення ціни за його одиницю. Хоча збільшення ціни товару не призвело до збільшення ціни договору, проте ціна договору не збільшилася виключно за рахунок зменшення кількості предмету закупівлі.

Зважаючи на викладені обставини, звертаючись з даним позовом до суду, прокурор просить:

1) визнати недійсною додаткову угоду від 12.05.2021 №1 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021;

2) визнати недійсною додаткову угоду від 23.07.2021 №2 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021;

3) визнати недійсною додаткову угоду від 28.09.2021 №3 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021;

4) визнати недійсною додаткову угоду від 12.11.2021 №4 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021;

5) визнати недійсною додаткову угоду від 09.12.2021 №6 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021;

6) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» на користь Київської міської ради безпідставно отримані кошти в сумі 190525,80 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 07.12.2018 у справі №924/1256/17).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (РЖ V. Ргапсе) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Водночас Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку: «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка, проте, є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійсненні процесуальних прав позивача.

У п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (п. 79 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Згідно з п. 80 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Відповідно до п. 81 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що в свою чергу завдає шкоди інтересам держави. Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою становить суспільний інтерес, а також має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності (ст. 68 Конституції України).

Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.

Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.

Відповідно ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 5 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Згідно з ст. 26 Бюджетного кодексу України контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень та запобігання порушенням бюджетного законодавства та забезпечення інтересів держави і територіальних громад у процесі управління об`єктами державної та комунальної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх установах і на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління таких розпорядників бюджетних коштів.

Згідно з ч. 5 ст. 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» видатки місцевого бюджету здійснюються із загального та спеціального фондів місцевого бюджету, відповідно до вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України.

Відповідно до Статуту Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.12.2001 №2715 (далі - Статут), Підприємство створено за рішенням Київської міської ради від 02.10.2001 №59/1493 «Про деякі питання діяльності підприємств, що входять до складу Київського державного комунального об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд», є правонаступником Комунального підприємства «Ятрань» Жовтневого району, Комунального підприємства зеленого господарства Залізничного району, Комунального підприємства зеленого господарства Радянського району «Діброва» в частині прав та обов`язків, що випливають з переданого ними майна, засновано на комунальній власності територіальної громади м. Києва і підпорядковується Київській міській державній адміністрації.

Тому Київська міська рада є органом, уповноваженим на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади міста Києва, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі.

Джерелами фінансування майна підприємства є, зокрема грошові та матеріальні внески власника або уповноваженого ним органу.

З указаних норм матеріального права вбачається, що міська рада (у спірних правовідносинах - Київська міська рада) має повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів.

У свою чергу договір укладено за результатами проведеної процедури закупівлі, його оплата здійснювалась за рахунок бюджетних коштів.

Отже, Київська міська рада наділена повноваженнями щодо затвердження та виконання місцевого бюджету, контролю за його виконанням, здійснює правоможності з володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (зокрема, коштами місцевого бюджету).

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, яка виснувала, що оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складником інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету, а тому є належним позивачем у спорах щодо оскарження договорів, укладених такими комунальними закладами.

Ураховуючи, що оспорюваний договір фінансувався за рахунок коштів місцевого бюджету, бюджетні призначення в даному випадку встановлювалися Київською міською радою, остання є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки, будучи органом місцевого самоврядування та здійснюючи затвердження та виконання місцевого бюджету, контролює його виконання, у тому числі підзвітними та підконтрольними їй установами.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (не здійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття таким органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обгрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави у даній справі окружною прокуратурою 18.06.2025 на адресу Київської міської ради скеровувались запити в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо вжитих заходів цивільно-правового характеру з метою захисту інтересів територіальної громади міста та стягнення з товариства надмірно сплачених грошових коштів.

За інформацією Департаменту захисту довкілля та адаптації змін до клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.06.2025, наданої на доручення заступника голови Київської міської ради, Київська міська рада не заперечує щодо вжиття заходів представницького характеру Подільською окружною прокуратурою міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради за вказаним фактом.

У даному випадку підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є нездійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом - Київською міською радою, оскільки остання обізнана про порушення майнових інтересів територіальної громади міста, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за таким захистом до суду не звертається.

Крім того, згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18, сам факт не звернення належного позивача до суду свідчить про те, що орган виконавчої влади неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою листом від 30.06.2025 повідомлено Київську міську раду про прийняте рішення щодо представництва її інтересів у суді шляхом звернення з позовною заявою до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що прокурором обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Частина 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (підпункт 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною четвертою статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.

Отже, за загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила.

Отже, як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

відбувається за згодою сторін;

порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації);

підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;

ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%;

загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 зазначила, що із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України «Про публічні закупівлі», яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 також зазначено, що наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: «Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі».

Отже, вказана норма Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» №114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон № 114-ІХ), яким Закон України «Про публічні закупівлі» було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як убачається з пояснювальної записки до проекту Закону №114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом №114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати «ціновий демпінг» з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 не погодилась з висновками Касаційного адміністративного суду, наведеними в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/17618/21, за обставинами якої сторони договору про закупівлю бензину шляхом укладення двох додаткових угод збільшили ціну за 1 кг вказаного товару на 20,36 %. Касаційний адміністративний суд відхилив касаційну скаргу Держаудитслужби, вважаючи вказані дії сторін публічної закупівлі законними, та зазначив: «Замовник може протягом дії договору про закупівлю змінювати його істотні умови в залежності від коливання ціни такого товару на ринку лише до 10% у бік збільшення за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. При цьому зміна істотних умов договору про закупівлю у бік збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку може бути не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Водночас у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується… Ураховуючи, що строки зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії, тому під час збільшення до 10% ціни вказаного товару на ринку повинна зберігатися умова щодо збереження суми, визначеної в договорі про закупівлю. У разі ж закупівлі інших товарів необхідно дотримуватись збільшення суми не більше ніж на 10 % за умови збереження суми, визначеної в договорі про закупівлю, один раз протягом 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24, до розгляду якої суд зупиняв провадження у даній справі, також зауважила, що у будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10 % ціни, встановленої в договорі закупівлі.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону Закону України «Про публічні закупівлі» унормовано на рівні не більше 10%.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 зауважила, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі №913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі №910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі №916/747/24).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 дійшла висновку, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; Державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).

Як встановив суд, Додатковою угодою від 12.05.2021 №1 ціну бензину А-95 збільшено з 26,22 грн./л до 27,36 грн./л; дизельного палива - з 25,26 грн./л до 26,16 грн./л; скрапленого газу - з 12,12 грн./л з ПДВ до 12,24 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 11.05.2021 №11/05/21-3, висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 11.05.2021 №И-45, від 25.02.2021 №И-19.

Додатковою угодою від 23.07.2021 №2 ціну скрапленого газу змінено з 12,24 грн./л з ПДВ до 12,72 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 21.07.2021 №21/07/21-9 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 20.07.2021 №И-70, від 11.05.2021 №И-45.

Додатковою угодою від 28.09.2021 №3 ціну скрапленого газу змінено з 12,72 грн./л з ПДВ до 13,38 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 24.09.2021 №24/09/21-5 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 07.09.2021 № И-90, від 29.07.2021 №И- 77.

Додатковою угодою від 12.11.2021 №4 ціну бензину А-95 збільшено з 27,36 грн./л до 28,86 грн./л, дизельного палива - з 26,16 грн./л до 27,60 грн./л; скрапленого газу - з 13,38 грн./л з ПДВ до 13,86 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 03.11.2021 №03/11/21-2 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 29.09.2021 №И-797, від 03.11.2021 №И-125.

Додатковою угодою від 09.12.2021 №6 ціну скрапленого газу змінено з 13,86 грн./л з ПДВ до 14,34 грн./л з ПДВ.

Підставами укладення додаткової угоди є лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» від 08.12.2021 №08/12/21-1 та висновки Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати від 02.12.2021 № И-145, від 03.11.2021 №И-125.

Судом встановлено, що вищенаведені висновки про вартість товару Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати не містять точної інформації про коливання цін на палива як на момент звернення відповідача із листами-пропозиціями про внесення змін до договору, так і на момент підписання спірних додаткових угод. У даних висновках зазначено лише вартість палив в асортименті на відповідну дату, без розбивки на періоди, в які Товариство зверталось із відповідними пропозиціями про зміну ціни договору.

Враховуючи наведене, надані висновки про вартість Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової палати не підтверджують коливання цін на паливо на момент укладення спірних додаткових угод.

Оскільки збільшення ціни на товар внаслідок підписання оспорюваних додаткових угод відбулося без належного обґрунтування та належних доказів коливання цін на товар, тому таке збільшення є прямим порушенням статті 5, пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними на підставі положень статей 203, 205 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач має довести не лише підвищення ціни на певний товар на відповідному ринку, але й обґрунтувати для замовника пропозиції щодо підвищення ціни, визначеної у договорі, а також обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору за запропонованою замовнику ціною, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Вказаних обставин відповідачем 2 не доведено суду належними та допустимими доказами та про їх існування не вказувалось відповідачем 2 у надісланих до відповідача 1 листах про зміну ціни договору.

Також, судом враховано, що спірними додатковими угодами одночасно також зменшувався і обсяг відповідного пального (з метою, щоб загальна ціна договору не збільшилась), тоді як жодного обгрунтування, так само як і жодних підстав для такого зменшення матеріали справи не містять та відповідачами суду не надано.

Наприклад, у Специфікації до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 вказано, що відповідач 2 повинен поставити бензин А-95 кількістю 43560 літрів по 26,22 грн за 1 літр.

А вже у Додатковій угоді №6 від 09.12.2021 зафіксовано, що 20280 літрів бензину А-95 поставляється по ціні 27,36 грн за 1 літр, 17651,03950 літрів бензину А-95 поставляється по ціні 28,86 грн за 1 літр, 2970 літрів бензину А-95 поставляється по ціні 26,22 грн за 1 літр.

Тобто, обсяг бензину зменшено з 43560 літрів до 40901,0395 літрів, обгрунтувань вчинення чого матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Недійсність додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються Договором №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021 в первісній редакції.

Відтак і поставка палива, і його оплата мала здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021, виходячи з ціни палива, зафіксованої в Специфікації до договору.

Як вказав прокурор у позовній заяві (вказані обставини не заперечувались відповідачами), за Додатковою угодою №1 від 12.05.2021 поставлено та сплачено: бензину А-95 - 7965 л по 27,36 грн/л = 217922,40 грн; скрапленого газу - 5200 л по 12,24 грн/л = 63648,00 грн; дизельного палива - 15565 л по 26,16 грн./л = 407180,40 грн.

Вартість товару, у разі його поставки за цінами, що визначені Договором у первісній редакції: бензину А-95 - 7965 л по 26,22 грн/л = 208842,30 грн; скрапленого газу - 5200 л по 12,12 грн/л = 63024,00 грн.; дизельного палива - 15565 л по 25,26 грн/л = 393171,90 грн.

Сума надмірно сплачених коштів становить 23712,60 грн.

За Додатковою угодою №2 від 23.07.2021 поставлено та сплачено: бензину А-95 - 8315 л по 27,36 грн/л = 227498,40 грн; скрапленого газу - 3000 л по 12,72 грн./л = 38160,00 грн; дизельного палива - 17100 л по 26,16 грн/л = 447336,00 грн.

При цьому, вартість палива, у разі їх поставки за цінами, що визначені Договором у первісній редакції: бензину А-95 - 8315 л по 26,22 грн/л = 218019,30 грн; скрапленого газу - 3000 л по 12,12 грн/л = 36360,00 грн; дизельного палива - 17100 л по 25,26 грн/л = 431946,00 грн.

Сума надмірно сплачених коштів становить 26669,10 грн.

За Додатковою угодою №3 від 28.09.2021 поставлено та сплачено: бензину А-95 - 4000 л по 27,36 грн./л = 109440,00 грн; скрапленого газу - 1580 л по 13,38 грн./л = 21140,40 грн; дизельного палива - 8000 л по 26,16 грн./л = 209280,00 грн.

При цьому, вартість палива та нафтопродуктів, у разі їх поставки за цінами, що визначені Договором у первісній редакції: бензину А-95 - 4000 л по 26,22 грн/л = 104880,00 грн; скрапленого газу - 1580 л по 12,12 грн/л = 19149,60 грн; дизельного палива - 8000 л по 25,26 грн/л = 202080,00 грн.

Сума надмірно сплачених коштів становить 13750,80 грн.

За Додатковою угодою №4 від 12.11.2021 поставлено та сплачено: бензину А-95 - 13000 л по 28,86 грн/л = 375180,00 грн; скрапленого газу - 4000 л по 13,86 грн/л = 55440,00 грн; дизельного палива - 29035 л по 27,60 грн./л = 801366,00 грн.

При цьому, вартість палива та нафтопродуктів, у разі їх поставки за цінами, що визначені Договором у первісній редакції: бензину А-95 - 13000 л по 26,22 грн./л = 340860,00 грн; скрапленого газу - 4000 л по 12,12 грн/л = 48480,00 грн; дизельного палива - 29035 л по 25,26 грн/л = 733424,10 грн.

Сума надмірно сплачених коштів становить 109221,90 грн.

За Додатковою угодою №6 від 12.11.2021 поставлено та сплачено: скрапленого газу - 7735 л по 14,34 грн/л = 110919,90 грн.

При цьому, вартість палива та нафтопродуктів, у разі їх поставки за цінами, що визначені Договором у первісній редакції: скрапленого газу - 7735 л по 12,12 грн/л = 93748,2 грн.

Сума надмірно сплачених коштів становить 17171,7 грн.

Отже, оскільки суд дійшов висновку визнати недійсними вказані додаткові угоди, підстави для утримання відповідачем 2 грошових коштів у загальній сумі 190525,80 грн відпала, та відповідач 2 зобов`язаний повернути вказану суму безпідставно утриманих грошових коштів.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на відповідачів у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними Додаткову угоду №1 від 12.05.2021, Додаткову угоду №2 від 23.07.2021, Додаткову угоду №3 від 28.09.2021, Додаткову угоду №4 від 12.11.2021, Додаткову угоду №6 від 09.12.2021 до Договору №54/2021 про закупівлю від 24.02.2021.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» (01103, м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, офіс 94/1; ідентифікаційний код: 39039648) на користь Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код: 22883141) грошові кошти у розмірі 190525 (сто дев`яносто тисяч п`ятсот двадцять п`ять) грн 80 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манго-Груп» (01103, м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, офіс 94/1; ідентифікаційний код: 39039648) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9; ідентифікаційний код: 02910019) судовий збір у розмірі 14534 (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн 40 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак