ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 березня 2026 року Справа № 903/13/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю КПП Центр

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Гранар Логістик

про стягнення 124 388,66 грн.

Суддя Шум М.С.

Без виклику (повідомлення) учасників справи

встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю КПП Центр в позовній заяві просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Гранар Логістик124 388,66 грн. заборгованості з яких: 40 494,00 грн основної суми боргу, 6 476,05 грн. пені, 626,71 грн. 3 % річних, 541,74 грн. інфляційних втрат, 76 250,16 грн. штрафу, а також понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору

Позивач просить суд справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань згідно умов з договором поставки №557939 від 16.10.2024.

Ухвалою суду від 06.01.2026 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

27.01.2026 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що станом на 27.01.2026 заборгованість відповідача перед позивачем становила 30 494,00 грн., оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю Гранар Логістик була здійснена часткова оплата в загальній сумі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 26.01.2026 за №753.

У вказаному відзиві представник відповідача також просить суд максимально зменшити розмір штрафних санкцій, нарахованих до сплати за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, оскільки розмір відповідальності є невиправдано великим та спричинить для підприємства додаткові збитки, які не мають джерел покриття, що призведе до ще більш тяжкого фінансового стану підприємства.

28.01.2026 представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що дійсно після відкриття провадження у справі №903/13/26 відповідач здійснив часткову оплату боргу в сумі 10 000,00 грн.

Також вказує, що відповідачем не надано доказів, що свідчили б про наявність виняткових обставин та слугували б підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, а розмір штрафних нарахувань є співрозмірним розміру наявної заборгованості як станом на момент подання позовної заяви, так і на момент відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

встановив:

16.10.2024 за №557939 ТОВ "КПП Центр" (Постачальником) та ТОВ "Гранар Логістик" (Покупцем, Відповідач) уклали Договір поставки (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з п.1.2. Договору, асортимент, кількість та вартість товару, що є Предметом даного Договору, визначаються у видаткових накладних які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі - передачі кожної партії товару, які є невід`ємною частиною даного договору.

Як зазначено в п.2.2. Договору, кількість фактично переданого товару вказується у видатковій накладній, що видається на кожну партію товару.

Згідно з п.3.1.1. та 3.1.2. Договору Постачальник зобов`язаний передати товар Покупцю відповідно до його замовлення у строк, в кількості та в асортименті, узгодженому Сторонами; скеровувати на вимогу Покупця видаткову накладну для здійснення Покупцем передплати за Товар.

Постачальник має право отримати оплату товару в розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором (пункт 3.2.1).

Покупець зобов`язаний прийняти товар то своєчасно його оплатити (пункт 3.3.1 Договору).

5.1. Загальна сума Договору визначається за сумою всіх видаткових накладних, виданих Постачальником.

5.2. Назва, асортимент та ціна за кожну окрему одиницю товару, а також загальна ціна товару вказуються у видатковій накладній, яка є невідємною частиною даного Договору.

5.3. Товар передається, на умовах оплати згідно п. 5.5. даного Договору з моменту підписання видаткової накладної на товар або декларації (накладної на вантаж) у випадку доставки товару кур`єрськими фірмами.

5.4. Ціна до моменту виставлення рахунку може підлягати змінам в односторонньому порядку по ініціативі постачальника. Ціни на товар, вказані в рахунку, дійсні до того часу, доки дійсний рахунок.

5.5. Оплата Товару здійснюється Покупцем на основі даного Договору і видаткових накладних до нього шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання товару.

6.3. У випадку прострочення оплати поставленого товару понад 30 календарних днів Покупець окрім пені сплачує Постачальнику штраф у розмірі 1 % від вартості неоплаченого

товару, за кожен день такого протермінування.

6.4. Сплата неустойки (пені, штрафу) не звільняє Сторону, винну у порушенні умов цього Договору, від відшкодування у повному обсязі іншій Стороні Договору збитків, що вона зазнала у зв`язку з таким порушенням.

6.6. Сторони домовились, що позовна давність стосовно пені та штрафів, встановлених даним Договором, становить два роки.

На підтвердження поставки товару позивач надав суду підписані сторонами договору видаткові накладні, а саме:-№FТМ00192696/25 від 16.06.2025; сума 30 494.00 грн ;-№FTM00202732/25 від 23.06.2025; сума 23 580,02 грн.

Позивач стверджує, що Постачальник належним чином виконав узяті на себе зобов`язання у повному обсязі, поставивши Товар Покупцеві, на загальну суму у розмірі: 54 074,02 грн.

19.08.2025 , 05.09.2025 та 18.09.2025 Покупець здійснив часткову оплату за Товар на суму 3 580,02 грн, 5 000,00 грн. та 5 000.00 грн. на азагальну суму13 580,02 грн.

Сума основного боргу з урахуванням часткових оплат відповідачем за Товар становить 40 494,00 грн.

На підставі п.8.1 Договору ТОВ «КПП ЦЕНТР» письмово звернулось до Покупця з Претензією № 1762 від 03.09.2025 щодо оплати заборгованості за Договором поставки № 557939 від 16.10.2024 в сумі 40 494,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, позиції учасників процесу, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступного висновку.

Пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2, 3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України).

Суд встановив, що відповідач частково розрахувався за поставлений товар на суму 13 580,02 грн.

Однак сума грн залишилась не сплаченою, в результаті чого перед позивачем за отриманий товар утворилась заборгованість.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До договорів поставки та купівлі-продажу застосовується спеціальна норма - частина 1 статті 692 ЦК України, якою передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший порядок оплати товару.

Сторони визначили в п. 5.5. Договору, що оплата Товару здійснюється Покупцем на основі даного Договору і видаткових накладних до нього шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання товару.

Водночас, суд прийняв заяву представника відповідача в частині стягнення з відповідача грн. суми основного боргу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Зважаючи на те, що відповідач після звернення позивача до суду з даним позовом та після відкриття судом провадження у даній справі сплатив частково суму основного боргу у розмірі 10 000,00 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній частині позовних вимог на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

За таких обставин та правового регулювання відповідач має оплатити вартість отриманого ним і неоплаченого товару на суму 30 494,00 грн, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Сума заборгованості повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована відповідачем.

Щодо вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення 626,71 грн. - 3% річних за період з 30.06.2025 по 17.12.2025 та 541,74 грн. інфляційних втрат за період з 30.06.2025 по 17.12.2025 є підставним та підлягає до задоволення.

Щодо стягнення штрафу в сумі 76 250,16 грн. та пені в сумі 6 476,05 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В той же час пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки.

Відповідальність сторін урегульовано розд.6 договору. Так, згідно п.6.1 договору, у випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ відвартості несвоєчасно сплаченого товару за кожен день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває до моменту звернення постачальника до суду. На цій підставі позивач заявив до стягнення 6 476,05 грн пені.

Також судом встановлено, що позивач заявив до стягнення 76 250,16 грн штрафу на підставі п.6.3 договору, яким передбачено. що увипадку прострочення оплати поставленого товару понад 30 календарних днів покупець, окрім пені, сплачує постачальнику штраф у розмірі 1% вартості неоплаченого товару за кожен день такого протермінування.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, дійшов висновку, що нараховані ним 6 476,05 грн. пені та 76 250,16 грн. штрафу за період з 31.03.2025 по 20.08.2025 є арифметично правильними та підставними.

Водночас, суд вважає за необхідне частково задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені та штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з такого.

Обгрунтовуючи клопотання, відповідач зазначає, що у зв`язку із фінансовими труднощами ТзОВ "ГРАНАР ЛОГІСТИК" не зміг своєчасно оплатити заборгованість перед Позивачем. Однак, як тільки це стало можливо Крім того, розмір нарахованих Позивачем штрафних санкцій значно перевищує розмір основної суми заборгованості.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, суд вважає за необхідне частково задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені та штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

У мотивувальній частині рішення від 11.07.2013 р. у справі № 7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із ч. 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №922/1608/19 викладена правова позиція про те, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Враховуючи положення діючого законодавства, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, суд на підставі ст. 551 ЦК України вважає за можливе зменшити розмір заявлених до стягнення суми штрафу та пені на 50% до суми 3 238,02 грн. пені та 38 125,08 грн. штрафу.

Також, враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача 73 025,55 грн. заборгованості з яких: 30 494,00 грн основної суми боргу, 3 238,02 грн. пені, 38 125,08 грн. штрафу, 626,71 грн. 3 % річних, 541,74 грн. інфляційних втрат підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно ж із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд-

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНАР ЛОГІСТИК" (45400, Волинська обл., Володимирський район, м.Нововолинськ, вул.Святого Володимира, буд.3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП Центр" (вул. Польова, 97, с. Черляни, Городоцький район, Львівська область, 81500; ) 73 025,55 грн. заборгованості з яких: 30 494,00 грн основної суми боргу, 3 238,02 грн. пені, 38 125,08 грн. штрафу, 626,71 грн. 3 % річних, 541,74 грн. інфляційних втрат та 3 028,00 витрат по сплаті судового збору.

3. Відмовити у позові в частині стягнення 3 238,02 грн. пені та 38 125,08 грн. штрафу.

4. Закрити провадження у справі в частині стягнення 10 000,00 грн заборгованості.

5. Головному управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області повернути з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "КПП Центр" (вул. Польова, 97, с. Черляни, Городоцький район, Львівська область, 81500; ) 302,80 грн судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №8530 від 28.10.2025 на суму 302.80 грн.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя Микола ШУМ