ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. Справа № 914/3174/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Кравчук Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача-1 (скаржника) не з`явився

від відповідача-2 (скаржника) не з`явився

розглянувши апеляційні скарги

- Львівської міської ради від 17 вересня 2021 року

- Християнської євангельської церкви Гефсиманія від 20 вересня 2021 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 09 серпня 2021 року (повне рішення складено 19.08.2021), суддя Щигельська О.І.

та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2021 року (повне рішення складено 31.08.2021), суддя Щигельська О.І.

у справі № 914/3174/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо», м. Львів

до відповідача-1 Християнської євангельської церкви «Гефсиманія», м. Львів (на цей час Релігійна організація «Релігійна громада Християнської Євангельської Церкви «Гефсиманія» у м. Львові)

до відповідача-2 Львівської міської ради, м. Львів

про встановлення земельного сервітуту

встановив:

08 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сафо» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» (на цей час Релігійна організація «Релігійна громада Християнської Євангельської Церкви «Гефсиманія» у м. Львові) про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га в частині спільного проїзду розміром 0,013 га (кадастровий номер :04:004:0038).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, а також за клопотанням позивача залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівську міську раду.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі в якості відповідача-2 Львівську міську раду та виключено її зі складу третіх осіб у справі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 позов задоволено в повному обсязі. Суд вирішив встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо» проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває в користуванні Християнської Євангельської церкви «Гефсиманія» та розташована за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові, площею 0,15 га, в частині спільного проїзду розміром 0,013 га з таблицею координат кутів та довжин ліній земельної ділянки з правом сервітуту вказаних у ситуаційному плані земельної ділянки за варіантом № 1, запропонованим у висновку судового експерта № 7 від 19.03.2021, із забезпеченням дотримання вимог норм ДБН Б.2.2-12:2019. «Планування та забудова територій».

Здійснено розподіл судових витрат (судового збору). Присуджено до стягнення з відповідачів на користь позивача по 1 051 грн - судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що за наявності рішення органу місцевого самоврядування (власника земельної ділянки) про необхідність встановлення земельного сервітуту, яке було викладене ще в ухвалі Львівської міської ради № 2816 від 09.07.2009 року, відмови землекористувача у встановленні земельного сервітуту за договором, що вбачається з листа № 25 від 30.11.2018 року, права та інтереси позивача повинні бути захищені судом. Водночас, судом не встановлено обставин, які б могли свідчити, що встановлення земельного сервітуту відносно земельної ділянки буде надмірно обтяжливим для Християнської Євангельської церкви "Гефсиманія" та Львівської міської ради. При ухваленні рішення про задоволення позову, суд врахував наступне:

1) власником земельної ділянки - Львівською міською радою, при наданні земельної ділянки в постійне користування Християнській Євангельській церкві "Гефсиманія", ухвалою Львівської міської ради № 2816 від 09.07.2009 року визначено, що земельна ділянка за адресою: вул. Кульпарківська, 65, загальною площею 0,15 га містить обмеження - 0,013 га для спільного проїзду;

2) кадастровий план, погоджений начальником Львівського міського управління земельних ресурсів від 25.09.2007 року, містить примітку: «обмежене землекористування проїзд площею 0,0130 га, рекомендовано для заключення сервітутної угоди»;

3) про обмеження земельної ділянки площею 0,013 га зазначено у висновку Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007, яким погоджено проект відведення земельної ділянки на вул. Кульпарківській, 65 площею 0,015 га, в тому числі з обмеженнями площею 0,0130 га із забезпеченням через неї доступ суміжним землекористувачам;

4) Товариство з обмеженою відповідальністю «Сафо» є суміжним користувачем, що підтверджується Кадастровим планом, погодженим начальником Львівського міського управління земельних ресурсів від 25.09.2007 року. Крім того те, що ТОВ "Сафо" та ХЄЦ "Гефсиманія" є суміжними землекористувачами вбачається з Плану меж земельної ділянки, Державного акту на право власності № 512985 від 06.12.2006, так і Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 175806 від 05.11.2009;

5) висновком судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021 підтверджено відсутність іншого способу забезпечити проїзд і прохід до земельної ділянки, яка перебуває у власності ТОВ "Сафо";

6) витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246204644 від 26.02.2021 підтверджено, що земельна ділянка кадастровий номер :04:004:0077 вже не перебуває у власності ТОВ "Сафо". Тобто, можливості під`їзду чи проходу по власній земельній ділянці у позивача немає;

7) відповідачем не спростовано вимог позивача щодо надання йому іншого виду земельного сервітуту - права приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, оскільки доказів наявності у позивача такої можливості суду не подано, однак такий вид сервітуту є необхідним для здійснення позивачем господарської діяльності (зокрема, будівництва готелю).

Суд у рішенні також зазначив, що оскільки рішення суду в цьому випадку є правовстановлюючим документом, з метою досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, забезпечення виконання судового рішення, недопущення порушення прав і інтересів обох сторін по даній справі у майбутньому при виконанні цього рішення, суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне визначити межі земельної ділянки з таблицею координат кутів та довжин ліній земельної ділянки з правом сервітуту, вказаних у ситуаційному плані земельної ділянки за варіантом № 1, запропонованим у висновку судового експерта № 7 від 19.03.2021, як найменш обтяжливим для постійного користувача земельної ділянки (відповідача-1) із зобов`язанням позивача при здійсненні земельного сервітуту забезпечити дотримання вимог норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо» про розподіл судових витрат. Присуджено до стягнення з відповідачів на користь позивача по 6 069,91 грн - витрат, понесених на проведення земельно-технічної експертизи та по 7 290 грн - витрат на оплату правничої допомоги.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є співмірними зі складністю справи, обсягом наданої адвокатом правової допомоги, що відображена в акті виконаних робіт; такі витрати є обґрунтованими та реальними, фактично понесеними позивачем, не спростованими відповідачами, відтак, з врахуванням вимог п.1 ч.2 ст.129 ГПК України покладаються на відповідачів. Щодо стягнення витрат на проведення земельно-технічної експертизи, суд зазначив, що понесення таких витрат позивачем підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням № 1359 від 12.03.21 на суму 12 139,82 грн, яким здійснено оплату послуг ТОВ «Судово-експертне бюро України» з проведення земельно-технічної експертизи, яка є необхідною при розгляді даної категорії справ.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням місцевого господарського суду, відповідачі звернулися до Західного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Відповідач-2 (Львівська міська рада) у своїй апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Поряд з цим, просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви позивача у частині стягнення судових витрат з відповідача-2.

Зокрема, відповідач-2 зазначає про помилковість висновків суду щодо необхідності встановлення земельного сервітуту для забезпечення належного ведення господарської діяльності позивача, зокрема, будівництво готелю, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач на суміжній з відповідачем-1 земельній ділянці веде будівництво готелю; цільове призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача для обслуговування кафе-бару, складських та офісних приміщень. Також наголошує, що позивач не звертався до власника земельної ділянки (львівської міської ради) про встановлення земельного сервітуту; водночас на сучасних актуальних планах, схемах, картах Львівської міської ради, які містяться в матеріалах справи, та які розроблені на підставі Генерального плану міста Львова, кварталу «Кінескоп», «існуючий спільний проїзд» чи прохід ХЄЦ «Гефсиманія» та ТОВ «Сафо» - відсутній. Крім цього, зазначає, що судом не взято до уваги можливість задоволення позивачем своїх господарських потреб без обтяжень земельної ділянки відповідача, способом заїзду з іншої вулиці Антоновича. Крім цього, звертає увагу, що предметом дослідження експерта, висновок якого надано на замовлення позивача та судом взято до уваги при ухваленні рішення у цій справі, були питання, які стосувалися встановлення земельного сервітуту лише за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в користуванні відповідача-2, а не всіх можливих способів задоволення потреб позивача, що підтверджено допитом експерта у судовому засіданні. Водночас, зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування позовних вимог в частині встановлення сервітуту на приєднання до існуючого водопроводу та експлуатації комунікаційних мереж, у тому числі через земельну ділянку, яка перебуває в користуванні відповідача-1. Також наголошує, що на час звернення позивача з цим позовом до суду (09.12.2020) був відсутній висновок експерта (виготовлений лише 19.03.2021), а під час розгляду справи судом першої інстанції 15.02.2021 року позивачем відчужено частину своєї земельної ділянки (площею 0,0065 га) зі сторони заїзду з вулиці Антоновича, тим самим, створивши ситуацію щодо відсутності власного заїзду до внутрішнього двору з вулиці Антоновича.

Відповідач-1 (Релігійна організація «Релігійна громада Християнської Євангельської Церкви «Гефсиманія» у м. Львові) у своїй апеляційній скарзі також просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Поряд з цим, просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви позивача у частині стягнення судових витрат з відповідача-1. Доводи апеляційної скарги відповідача-1 є тотожними доводам апеляційної скарги відповідача-2.

Водночас, до апеляційної скарги відповідач-1 долучив топографо-геодезичне знімання, проведене 12.09.2021 інженером-геодезистом Чемерисом Артемом Олеговичем (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста № 10543 від 05.04.2013), однак, суд не надає оцінку вказаному доказу, оскільки відповідая-1 не просить апеляційний суд долучити такий до матеріалів справи, не ставить питання щодо поновлення строку на подання нового доказу та не вказує причин неможливості подання такого до суду першої інстанції у строки, передбачені чинним законодавством.

У відзивах на апеляційні скарги позивач просить оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін, а апеляційні скарги відповідачів без задоволення. Зокрема зазначає, що земельна ділянка площею 0,1500 га, яка передавалась в постійне користування відповідачу-1 для обслуговування церкви, містила обмеження: в тому числі 0,013 га для спільного проїзду. Посилаючись на норми ст.ст.401-403 ЦК України та ст.ст.98-99 ЦК України, просить суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні відповідача-1, в частині спільного проїзду розміром 0,013 га. Водночас вважає, що оскільки відповідач-1 є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,15 га, відтак, вважає, що звернення до Львівської міської ради, як власника земельної ділянки, не є необхідним. Наголошує, що судом першої інстанції правомірно взято до уваги наданий позивачем висновок № 7 від 19.03.2021 року та відхилив висновок № 22-21Д від 29.04.2021, наданий відповіачем-1.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27 вересня 2021 року (колегією суддів у складі: Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М. та Плотніцький Б.Д.) відкрито апеляційне провадження у справі № 914/3174/20 за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 09.08.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.08.2021, розгляд апеляційної скарги призначено на 08 листопада 2021 року.

Поряд з тим, ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/3174/20 за апеляційною скаргою Християнської євангельської церкви Гефсиманія на рішення Господарського суду Львівської області від 09.08.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.08.2021, розгляд апеляційної скарги призначено до спільного розгляду з апеляційною скаргою Львівської міської ради на 08 листопада 2021 року.

В судовому засіданні 08 листопада 2021 року оголошено перерву до 24 листопада 2021 року.

У зв`язку з перебуванням у відрядженні члена колегії судді Плотніцького Б.Д. розгляд справи 24 листопада 2021 року не відбувся.

Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року розгляд справи призначено на 06 грудня 2021 року.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06 грудня 2021 року (колегією суддів у складі: Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М. та Плотніцький Б.Д.) у справі № 914/3174/20 призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою суду від 05 квітня 2022 року поновлено провадження у справі та розгляд такої призначено на 23 травня 2022 року.

Ухвалою суду від 23 травня 2022 року розгляд справи відкладено на 20 червня 2022 року.

Ухвалою суду від 20 червня 2022 року у справі № 914/3174/20 (колегією суддів у складі: Кордюк Г.Т., Кравчук Н.М. та Плотніцький Б.Д.) призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

У зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_1 , розпорядженням керівника апарату суду № 168 від 26 червня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 914/3174/20.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2023 року справу № 914/3174/20 розподілено колегії суддів у складі: ОСОБА_2 (головуючий суддя), Кравчук Н.М. та Плотніцький Б.Д.

20 грудня 2024 року від Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов висновок експертів № 2300-Е від 17 грудня 2024 року та матеріали справи № 914/3174/20.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 , розпорядженням керівника апарату суду № 6 від 13 січня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 914/3174/20.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2025 року справу № 914/3174/20 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), Бонк Т.Б. та Кравчук Н.М.

Ухвалою суду від 13 січня 2025 року поновлено апеляційне провадження у справі № 914/3174/20; справу прийнято до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Якімець Г.Г., суддів: Бонк Т.Б. та Кравчук Н.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 24 лютого 2025 року.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався (протягом одного року), задля надання сторонам розумного строку для мирного врегулювання спору (за пропозицією сторін у справі).

Ухвалою суду від 26 січня 2026 року розгляд справи відкладено на 02 березня 2026 року.

Станом на 02 березня 2026 року сторони не надали суду доказів мирного врегулювання спору.

27 лютого 2026 року від представників позивача та відповідача-2 до суду надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю представника позивача та продовженням переговорів щодо врегулювання спору в позасудовому порядку, а також зайнятістю представника відповідача-2 в іншому судовому засіданні (справа № 914/2587/25).

Розглянувши клопотання сторін, колегія суддів такі відхилила, з огляду на неодноразове відкладення розгляду цієї справи (9 разів протягом одного року), в тому числі, з метою надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом, враховуючи також призначення судового засідання на 02 березня 2026 року заздалегідь ухвалою суду від 26 січня 2026 року (тобто більш ніж за один місяць до судового засідання), відтак, колегія суддів вважає недоцільним чергове відкладення розгляду справи.

Відповідно до положень статті 2 ГПК України на господарське судочинство покладено обов`язок забезпечення розумності строків розгляду справ, а на сторони неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 27.06.2000 у справі "Фридлендер проти Франції", рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сафо» є власником земельної ділянки площею 0,0837 га, кадастровий номер :04:004:0027, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, з цільовим призначенням для обслуговування кафе-бару, складських та офісних приміщень, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку № 512985 від 06 грудня 2006 року.

Поряд з тим, за результатами розгляду звернення Християнської Євангельської Церкви «Гефсиманія» та ухвали Львівської міської ради № 539 від 25 січня 2007 року, висновком Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 5-3537/2401 від 19 листопада 2007 року про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою, погоджено проект відведення земельної ділянки на вул. Кульпарківській, 65 площею 0,015 га на умовах оренди терміном на 25 років, в тому числі з обмеженнями площею 0,0130 га із забезпеченням через неї доступ суміжним землекористувачам, для обслуговування церкви. Обмеження щодо суміжних землекористувачів: використання території повинно здійснюватися з врахуванням меж ділянок і забудови на суміжних ділянках з дотриманням нормативних вимог.

У відповідності до Кадастрового плану, погодженого начальником Львівського міського управління земельних ресурсів 25 вересня 2007 року, земельна ділянка площею 0,15 га містить примітку: «обмежене землекористування проїзд площею 0,0130 га; рекомендовано для заключення сервітутної угоди».

Ухвалою Львівської міської ради № 2816 від 09 липня 2009 року «Про користування релігійними громадами і релігійними організаціями земельними ділянками» передано релігійним громадам і організаціям у постійне користування земельні ділянки згідно з додатком (Список релігійних громад і організацій, яким передаються земельні ділянки», серед якого під № 9 - Релігійна громада Християнської Євангельської церкви "Гефсиманія", якій передано земельну ділянку за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові для обслуговування церкви, загальною площею 0,15 га (у тому числі 0,013 га для спільного проїзду).

05 листопада 2009 року Християнській Євангельській Церкві «Гефсиманія» видано Державний акт серії ЯЯ № 175806 на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1500 га по вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові.

Листом за вих.№ 25 від 30 листопада 2018 року, Християнська Євангельська церква «Гефсиманія» повідомила, що надання проїзду автотранспортом або пішого проходу по території ХЄЦ «Гефсиманія» є не можливим, оскільки територія та будинок храму знаходяться в процесі будівництва та реконструкції, а вказана ТОВ «Сафо» територія є частиною території церкви і частиною Генерального архітектурного плану реконструкції храму та благоустрою прилеглої території; на спірній території відсутні будь-які проїзди чи проходи.

У грудні 2020 року ТОВ «Сафо» звернулося до суду з цим позовом до відповідачів: Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» та Львівської міської ради про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га в частині спільного проїзду розміром 0,013 га (кадастровий номер :04:004:0038). Позов обґрунтовано необхідністю встановлення сервітуту для використання земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна та для ведення господарської діяльності ТОВ «Сафо».

Як зазначено вище, місцевий господарський суд задоволив позовні вимоги в повному обсязі, однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне:

Частиною 1 ст.2 Земельного кодексу України (ЗК України) визначено, що земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

При цьому, земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 ЗК України), а земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (частина перша статті 4 ЗК України).

Водночас, відповідно до статті 9 ЦК України його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже, спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю юридичною природою регулюються як нормами земельного, так і цивільного законодавства.

Так, згідно з ст.98 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.1 ст.99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; з) інші земельні сервітути.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки (ч.ч.1, 2 ст.100 ЗК України).

У статті 401 ЦК України закріплено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч.ч.1, 2 ст.402 ЦК України).

Частиною 3 ст.402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

При цьому спосіб встановлення сервітуту впливає на можливість обрання способу захисту і, як убачається, якщо законом передбачено можливість встановлення сервітуту як договором, так і рішенням суду, то, відповідно, і способами захисту в цьому випадку можуть бути як звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним, так і з вимогою про встановлення сервітуту за рішенням суду.

Разом з тим, правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном.

Передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту має бути доказ вчинення дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди між сторонами. Якщо ж до звернення до суду не вчинялися дії щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, відсутнє звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то в суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.11.2024 у справі № 923/898/21.

Згідно з ч.11 ст.186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право суборенди або сервітуту.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру (ч.11 ст.79-1 ЗК України).

Так, загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлений статтею 123 ЗК України, а статтею 124-1 цього кодексу визначено порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності. Системний аналіз статті 124-1 ЗК України дозволяє диференціювати порядок встановлення земельного сервітуту для сформованої земельної ділянки (частина друга статті 124-1) та не сформованої земельної ділянки (частини третя-четверта статті 124-1).

Згідно з ч.1 ст.124-1 ЗК України особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з заявою у разі, якщо:

а) земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності;

б) земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача.

У заяві має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту. До заяви додаються:

а) копії документів, що підтверджують право власності заявника на будівлі, споруди, що розташовані на земельній ділянці (за наявності);

б) письмове погодження землекористувача (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки, яка перебуває у користуванні, за договором з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності), справжність підпису на якому засвідчується нотаріально;

в) проект договору про встановлення земельного сервітуту (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки);

г) графічні матеріали із зазначенням орієнтовного місця розташування та площі земельної ділянки, яку передбачається сформувати з метою встановлення земельного сервітуту (у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту);

ґ) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, що розробляється без одержання дозволу на її розроблення (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки).

Відповідно до ч.2 ст.124-1 ЗК України у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на сформованій земельній ділянці:

-особа відповідно до пункту "а" частини першої цієї статті приймає рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту та забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні;

-особа відповідно до пункту "б" частини першої цієї статті забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні.

Укладення договору про встановлення земельного сервітуту з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування здійснюється на підставі рішення цього органу. У разі відмови в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки державної, комунальної власності такий договір визнається укладеним за рішенням суду.

В силу ч.3 ст.124-1 ЗК України у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування протягом одного місяця з дня отримання заяви приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, який надав такий дозвіл, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

У рішенні органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має зазначатися вичерпний перелік підстав для такої відмови з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Повторне надання відмови з підстав, не зазначених у раніше наданій відмові, не допускається, крім не усунення чи усунення не в повному обсязі заявником причин, що стали підставою для попередньої відмови, а також випадків, коли підстава відмови виникла пізніше надання попередньої відмови.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою встановлення земельного сервітуту для будівництва, розміщення та експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури або у разі розташування на земельній ділянці, яку передбачається сформувати, будівель, споруд, які перебувають у власності заявника, та необхідності встановлення земельного сервітуту для розміщення, доступу та експлуатації таких будівель, споруд, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Протягом шести місяців з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах орієнтовного місця розташування земельних ділянок, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення якої наданий відповідним органом, забороняється:

-надання дозволів на розроблення документації із землеустрою, яка передбачає формування земельних ділянок;

-передача земельних ділянок державної, комунальної власності у власність, користування.

Частиною 4 ст.124-1 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін, але не більше шести місяців.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається на затвердження органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою, який протягом одного місяця з дня його отримання зобов`язаний затвердити проект та прийняти рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту або надати мотивовану відмову у його затвердженні. Рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту є підставою для укладення договору про встановлення земельного сервітуту. У разі якщо розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не був поданий на затвердження протягом шести місяців з дня надання дозволу на його розроблення, рішення про надання такого дозволу втрачають чинність. Зазначений строк може бути продовжений не більш як на шість місяців органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за заявою особи, заінтересованої у встановленні земельного сервітуту.

У разі відмови особи відповідно до пункту "а" частини першої цієї статті у прийнятті рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або укладення договору про встановлення земельного сервітуту, такий земельний сервітут встановлюється за рішенням суду за позовом особи, заінтересованої у встановленні земельного сервітуту (ч.5 ст.124-1 ЗК України).

Судом встановлено, що позивач не звертався до власника земельної ділянки Львівської міської ради з заявою щодо встановлення земельного сервітуту, докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Львівською міською радою не приймалися рішення щодо встановлення позивачу земельного сервітуту. Також у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до землекористувача (відповідача-1) з пропозицією про укладення договору про встановлення земельного сервітуту.

Водночас колегія суддів відхиляє посилання позивача на зазначення в наданій ним документації про існуючі обмеження користування відповідачем-1 земельною ділянкою площею 0,15 га, що на думку позивача свідчить про наявність підстав для встановлення сервітуту, оскільки, зазначення про такі обмеження не є тотожним встановленню сервітуту, водночас такі містять рекомендації щодо укладення відповідної угоди суміжним землекористувачам, чого зроблено не було; докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Також колегія суддів звертає увагу, що документація, на яку посилається позивач, була розроблена у 2007-2009 роках та стосувалася земель колишнього ВО «Кінескоп», в той час, як за встановленням сервітуту позивач звернувся до суду лише в грудні 2020 року, при цьому, не обґрунтовуючи неможливість використання ним належних йому земельної ділянки та/або нерухомого майна, з огляду на користування такими протягом тривалого часу і без встановлення спірного сервітуту. Водночас встановлення земельного сервітуту шляхом проїзду на транспортному засобі є можливим лише по наявному шляху (п. «б» ч.1 ст.99 ЗК України), в той час як позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність проїзду на земельній ділянці, яка перебуває в постійному користуванні відповідача-1.

Разом з тим, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів у позивача, як власника земельної ділянки площею 0,0837 га, кадастровий номер :04:004:0027, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, на момент звернення до суду з цим позовом був наявний власний заїзд на територію, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно.

При цьому, як вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (№ 245079695 від 19.02.2021 та № 246204644 від 26.02.2021 (арк.арк. справи 2 (зворот), 3 том ІІ) ТОВ «Сафо» після звернення до суду з цим позовом (08.12.2020) відчужило частину земельної ділянки, а саме: площею 0,0065 га, кадастровий номер :04:004:0077, яка розташована зі сторони вулиці Антоновича, Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВ Центр» (договір купівлі-продажу № 421 від 26.02.2021), що свідчить про штучне створення передумов для встановлення спірного сервітуту.

Щодо тверджень позивача про необхідність встановлення сервітуту задля здійснення ним підприємницької діяльності, зокрема, функціонування на території готелю, слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні докази будівництва та введення в експлуатацію такого. Водночас земельний сервітут не може бути встановлений задля задоволення вимог у майбутньому, тобто до моменту виникнення потреби у його встановленні. Про «майбутню будівлю готелю ТОВ «Сафо» також зазначено і у висновку експерта № 7 від 19 березня 2021 року, виготовленому на замовлення позивача після звернення до суду з цим позовом.

Оскільки сервітут це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою), то потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Отже, потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном шляхом встановлення сервітуту, повинні мати характер вимушених та/або неминучих.

Поряд з цим, обов`язковими передумовами для встановлення сервітуту повинні бути: - звернення зацікавленої особи до власника земельної ділянки з пропозицією щодо встановлення сервітуту на умовах, що є ідентичними в подальшому заявленими у позові; - наявність обставин, що унеможливлюють користування майном позивача у спосіб інший, ніж через встановлення сервітуту. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 663/917/17, від 19.01.2022 у справі № 363/620/19 та від 12.04.2022 у справі № 306/612/20.

Крім того, рішенням місцевого господарського суду також задоволено позовну вимогу ТОВ «Сафо» і про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право ТОВ «Сафо» приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває в користуванні Християнської Євангельської церкви «Гефсиманія», однак, у рішенні суду взагалі відсутнє обґрунтування щодо задоволення вказаної вимоги, а в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано будь-яких доказів щодо необхідності встановлення земельного сервітуту в цій частині.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Позивачем не надано суду доказів необхідності встановлення земельного сервітуту запропонованим ним шляхом за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні відповідача-1.

Водночас, колегія суддів не бере до уваги наявні в матеріалах справи висновки експертиз щодо варіантів встановлення земельного сервітуту, оскільки вважає, що у спірному випадку відсутні підстави для його встановлення через недоведення позивачем існування вимушених (неминучих) потреб у встановленні такого сервітуту, а також відсутності доказів належного звернення позивача до відповідачів та дотримання порядку встановлення земельного сервітуту.

При цьому, суд враховує, що призначена апеляційним судом у цій справі експертиза проведена судовим експертом після відчуження позивачем частини земельної ділянки, а саме: площею 0,0065 га, кадастровий номер :04:004:0077, яка розташована зі сторони вулиці Антоновича, Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВ Центр» (договір купівлі-продажу № 421 від 26.02.2021), яке відбулося після звернення до суду з цим позовом, відтак, не може підтверджувати обставини щодо існування підстав для встановлення спірного земельного сервітуту станом на момент звернення позивача до суду з цим позовом.

З огляду на встановлені у цій справі обставини, на підставі поданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог щодо встановлення позивачу постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га в частині спільного проїзду розміром 0,013 га (кадастровий номер :04:004:0038).

Наведеного вище місцевий господарський суд не врахував та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову про встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 275 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг відповідачів, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Крім цього, враховуючи те, що додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення, беручи до уваги висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про скасування і додаткового рішення у цій справі про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат. Такі витрати слід залишити за позивачем.

Поряд з тим, враховуючи положення ст.129 ГПК України, з позивача на користь відповідачів (скаржників) слід стягнути по 3 153 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.129, 236, 244, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 09 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо» до Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» та Львівської міської ради про встановлення земельного сервітуту відмовити.

Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30 серпня 2021 року у справі № 914/3174/20 скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо» (79057, м. Львів, вул. Антоновича, 140; ідентифікаційний код 20841428) на користь Львівської міської ради (79008, м. Львів, Площа Ринок, 1; ідентифікаційний код 26256622) 3 153 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сафо» (79057, м. Львів, вул. Антоновича, 140; ідентифікаційний код 20841428) на користь Релігійної організації «Релігійна громада Християнської євангельської церкви «Гефсиманія» у м. Львові (79029, м. Львів, вул. Кульпарківська, 65; ідентифікаційний код 23972025) 3 153 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

На виконання постанови видати накази.

Матеріали справи № 914/3174/20 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку, у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 09 березня 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Кравчук Н.М.