ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2026 м. Дніпро Справа № 904/4352/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Іванова О.Г., Чередка А.Є., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 у справі № 904/4352/25 (суддя Васильєв О.Ю.), повний текст рішення складено 10.10.2024

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», м. Дніпро

до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про стягнення 83 921,88 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі позивач або АТ «Українська залізниця») звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі відповідач або ПрАТ «АГЗК») про стягнення плати за користування вагонами у розмірі 72 739,68 грн та збору за зберігання вантажу у розмірі 11 182,20 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача: 72 739,68 грн - плати за користування вагонами, 11 182,20 грн - збору за зберігання вантажу та 3 028,00 грн - витрат по сплаті судового збору.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржує його в апеляційному порядку з підстав його необґрунтованості та прийняттям без повного і всебічного з`ясування обставин справи.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував положення листа АТ «Укрзалізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022, яким на підставі рішення правління затверджено перелік виняткових умов звільнення замовників від плати за користування вагонами та відповідних зборів під час дії воєнного стану. Згідно з переліком, у разі затримки вагонів під час перевезення до часу користування вагонами не включається період дії комендантської години на території розташування станції відправлення або призначення, а замовник звільняється від сплати відповідних платежів за цей час. При цьому позивач нарахував плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу за період затримки вагонів у січні 2025 року без урахування часу дії комендантської години на станції призначення, що, на думку апелянта, суперечить зазначеному розпорядженню.

Апелянт також зазначає, що відсутність актів загальної форми ГУ-23 не може спростовувати факт існування комендантської години, оскільки цей факт є загальновідомим, а обов`язок складання таких актів відповідно до розпорядження покладено саме на працівників залізниці, а не на відповідача.

На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно пов`язав можливість застосування виняткових умов із доведенням припинення роботи під`їзних колій або повідомленням про неможливість роботи під час комендантської години, хоча телеграмне розпорядження не передбачає таких додаткових умов.

Крім того, суд не дослідив причин, з яких позивач не склав відповідні акти, та не надав належної оцінки доказам щодо запровадження і часу дії комендантської години.

Скаржник також вказує, що вагони у спірний період подавалися з порушенням умов договору про експлуатацію під`їзної колії та понад добові заявки на відвантаження, у зв`язку з чим відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 були підписані представниками відповідача із зауваженнями про затримку вагонів з причин, незалежних від підприємства. При цьому суд першої інстанції залишив ці доводи без належної оцінки, а позивач у позовній заяві не навів достатніх правових підстав, які б підтверджували правомірність нарахування відповідних платежів.

У зв`язку з викладеним апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням вимог процесуального та матеріального права, без належної оцінки доводів відповідача та доказів у справі, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

АТ «Українська залізниця» своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Суд першої інстанції встановив, що 14.12.2017 між ПАТ «Українська залізниця» (правонаступником якого є АТ «Українська залізниця») в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (залізниця) та ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (власник колії) було укладено договір № ПР/М-17-2/14-744/НЮдч про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ «ПГЗК», яка примикає до станцій Терни і Рядова Регіональної філії «Придніпровська залізниця».

Згідно з умовами договору під`їзна колія, що належить власнику, примикає до станції Терни стрілками №№ 2, 4, 6 у парній горловині станції та до станції Рядова стрілкою № 8 до колії № VI станції Рядова, обслуговується локомотивом власника колії, а межами під`їзної колії визначено знаки «Межа під`їзної колії», встановлені: по станції Терни біля маневрового світлофора М10 на відстані 61,5 м від вістряка стрілки № 2, біля маневрового світлофора М8 на відстані 86,2 м від граничного стовпчика стрілки № 4, біля маневрового світлофора М6 на відстані 147,2 м від граничного стовпчика стрілки № 6, а по станції Рядова біля вхідного світлофора Чк на відстані 500 м від вістряка стрілки № 8 (п. 1).

Розгорнута довжина під`їзної колії становить 268700 погонних метрів (п. 2).

Рух поїздів здійснюється з дотриманням Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції про порядок обслуговування і організації руху на під`їзній колії та Інструкції з сигналізації на залізницях України (п. 4).

Здавання вагонів на під`їзну колію зі станцій Терни та Рядова передбачено через встановлені інтервали: порожні хопери через 2 години, порожні напіввагони для навантаження залізорудного концентрату та обкотишів через 2,5 години, вагони з небезпечними вантажами класу 1ВМ не пізніше ніж через 2 години з моменту прибуття на станцію примикання, інші вагони за повідомленням прийомоздавальника станції з реєстрацією у книзі повідомлень форми ГУ-2 не пізніше ніж за 2 години до передачі.

Вагони, що прибувають на станції Терни та Рядова для ПрАТ «ПГЗК», подаються локомотивом залізниці на визначені колії станцій для здійснення передавальних операцій, після чого подальший рух здійснюється локомотивом власника колії. Кількість вагонів, що передаються на під`їзну колію, не повинна перевищувати 240 вісей (п. 7).

Час перебування вагонів на під`їзній колії обчислюється з моменту закінчення передавальних операцій при передачі їх власнику колії до моменту закінчення операцій при поверненні залізниці, а загальний термін перебування вагонів встановлено 15 годин (п. 12).

Власник колії зобов`язаний сплачувати плату за користування вагонами відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами та ставок, визначених Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом (Тарифне керівництво № 1), а також збір за зберігання вантажів у разі їх затримки з причин, що залежать від власника колії.

Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами та діє з 23.12.2017 до 23.12.2022, при цьому додатковими угодами № 6 від 15.12.2022, № 7 від 15.06.2023 та № 8 від 22.05.2024 строк його дії продовжено відповідно до 22.06.2023, 30.06.2024 та 30.06.2025.

Крім того, судом встановлено, що 01.07.2020 між АТ «Українська залізниця» та ПрАТ «ПГЗК» було укладено публічний договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, що підтверджується повідомленням № 45-00191023/2020-0001 від 01.07.2020 про прийняття заяви про приєднання до договору, яким відповідачу присвоєно код відправника/ одержувача 5344, код платника 2558000 та відкрито особовий рахунок з ідентичним номером.

За умовами цього договору перевізник зобов`язується організовувати та здійснювати перевезення вантажів, надавати вагони для перевезення та інші пов`язані послуги, а замовник зобов`язаний сплачувати вартість таких послуг, у тому числі плату за користування вагонами перевізника у випадках виконання вантажних операцій, передачі вагонів на місця незагального користування або їх затримки з причин, що залежать від замовника чи не залежать від перевізника.

Судом встановлено, що у січні 2025 року на адресу ПрАТ «ПГЗК» за значною кількістю залізничних накладних (зокрема №№ 42030510, 41968926, 42030569, 42030551, 42030528, 39398490, 42030544, 41968900, 41968918, 41968892, 42030759, 42030775, 42030767, 42030783, 42030809, 42030791 та іншими, переліченими у матеріалах справи) були прийняті до перевезення порожні власні вагони із станціями призначення Терни та Рядова Придніпровської залізниці. Після прибуття вагонів на станцію призначення позивач повідомив відповідача про готовність передати вагони, однак під час їх прямування вагони були затримані на станції П`ятихатки на підставі наказів № 128, 129, 134, 136 від 24.01.2025, № 142, 143, 144 від 25.01.2025, № 152, 154 від 27.01.2025 у зв`язку із зайнятістю колій станції призначення Терни неприйнятими відповідачем вагонами, що перешкоджало здійсненню технологічних операцій.

За фактами затримки станцією П`ятихатки складено акти про затримку вагонів форми ГУ-23а №№ 53, 55, 57, 58, 60, 61, 62, 63 від 24.01.2025, №№ 64, 65, 66, 67 від 25.01.2025, №№ 65, 66 від 26.01.2025, №№ 68, 69, 71 від 27.01.2025, № 70 від 28.01.2025, а також акти загальної форми ГУ-23 №№ 25264, 25265, 25271, 25273 від 24.01.2025, №№ 25279, 25280, 25281 від 25.01.2025, №№ 25304, 25306 від 27.01.2025.

Судом також встановлено, що повідомлення про подачу вагонів та про їх затримку було належним чином передано представникам відповідача та зареєстровано у книгах повідомлень форми ГУ-2 станції Терни.

У зв`язку із затримкою вагонів з вини вантажоодержувача позивачем нараховано плату за користування вагонами за відомостями форми ГУ-46 №№ 28019045, 28019049, 28019120, 28019126, 28019131, 28019132, 28019133, 29019137, 29019138, 30019052, 30019053, 29019140, 29019141, 30019143, 30019144, 31019058, 31019060, 31019146, 04029152, 04029162, 04029167, 07029182, 18029227, 01029150, 09029184, а також збір за зберігання вантажу за накопичувальними картками форми ФДУ-92 № 28019034, № 29019030, № 29019031 на загальну суму 83 921,88 грн з ПДВ.

Відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46 були підписані представниками відповідача із зауваженнями про те, що вагони прийнято до перевезення понад добові заявки відвантаження готової продукції, однак нараховані платежі відповідачем сплачені не були, що й стало підставою для звернення АТ «Українська залізниця» до господарського суду з позовом про їх стягнення.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів ЦАГС, виходив з того, що спірні правовідносини виникли у сфері перевезення вантажів залізничним транспортом, а тому регулюються положеннями глави 64 Цивільного кодексу України, глави 32 Господарського кодексу України, Закону України «Про залізничний транспорт», Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, а також підзаконними нормативними актами, прийнятими на його виконання, зокрема Правилами перевезення вантажів, Правилами користування вагонами і контейнерами, Правилами зберігання вантажів та іншими актами, що регулюють організацію перевезень залізничним транспортом.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженій особі у встановлений строк, а вантажовідправник зобов`язаний сплатити встановлену плату за перевезення. При цьому згідно з частиною другою статті 908 та статтею 920 Цивільного кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін визначаються транспортними кодексами, статутами та іншими нормативно-правовими актами, а також можуть деталізуватися у відповідних договорах.

Згідно із статтями 2, 5 Статуту залізниць України цей Статут визначає права, обов`язки та відповідальність залізниць і підприємств, що користуються залізничним транспортом, а затверджені на його підставі правила перевезення є обов`язковими для всіх юридичних осіб. Для обслуговування підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування використовуються залізничні під`їзні колії, взаємовідносини щодо експлуатації яких визначаються відповідними договорами (пункти 64, 71 Статуту).

Час перебування вагонів під навантаженням або вивантаженням, а також час їх перебування на під`їзних коліях визначається з моменту передачі вагонів підприємству до моменту їх фактичного прийняття залізницею після завершення вантажних операцій.

Відповідно до статті 46 Статуту залізниць України одержувач зобов`язаний прийняти і вивезти вантаж, що прибув на його адресу, у встановлені строки. Вантажі зберігаються на станції безоплатно протягом однієї доби, після чого за їх зберігання справляється плата, визначена тарифами.

Статтею 119 Статуту передбачено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправники, вантажоодержувачі та власники під`їзних колій вносять відповідну плату. При цьому до часу користування вагонами включається і час затримки вагонів на станціях призначення або на підходах до них у разі очікування подачі під вантажні операції з причин, що залежать від вантажоодержувача або власника під`їзної колії. Звільнення від плати можливе лише у випадках, прямо передбачених законодавством, зокрема коли затримка виникла з вини залізниці.

Нормами Правил користування вагонами і контейнерами передбачено, що облік часу користування вагонами та нарахування плати здійснюється за відомістю форми ГУ-46, яка складається на підставі пам`яток про подавання та забирання вагонів форми ГУ-45, актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, актів загальної форми ГУ-23 та інших документів, що фіксують відповідні обставини.

Загальний час користування вагонами включає як час їх перебування у розпорядженні вантажовласника, так і час затримки з його вини.

Водночас пунктом 16 зазначених Правил встановлено вичерпний перелік випадків, коли вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами, зокрема у разі стихійного лиха, аварії або подання вагонів у кількості, що перевищує погоджену переробну спроможність підприємства, або ж у разі затримки прийняття вагонів залізницею.

Крім того, відповідно до Правил зберігання вантажів та положень Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом, у разі якщо одержувач не вивіз вантаж зі станції у встановлений строк, з нього справляється збір за зберігання вантажу незалежно від місця затримки вагонів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що на станціях затримки були складені відповідні акти форми ГУ-23 та інші передбачені нормативними актами документи, на підставі яких позивачем здійснено розрахунок плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу відповідно до Тарифного керівництва №1.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про його обґрунтованість і відповідність чинному законодавству.

З матеріалів справи також убачається, що затримка вагонів на підходах до станції призначення була спричинена скупченням на станції вагонів, що прибули на адресу відповідача, у зв`язку з їх несвоєчасним прийняттям та невивільненням колій підприємством. Ці обставини підтверджені належними доказами, зокрема актами загальної форми, складеними відповідно до вимог законодавства. Позивачем було своєчасно повідомлено відповідача про готовність передати вагони на його під`їзну колію, проте відповідач не вжив необхідних заходів для їх прийняття.

Суд врахував, що відповідно до статті 73 Статуту залізниць України відповідальність перед залізницею за користування вагонами контрагентами, що здійснюють діяльність на під`їзній колії підприємства, несе саме підприємство власник такої колії. Водночас відповідач не надав доказів, які б свідчили про наявність обставин, що звільняють його від обов`язку сплачувати плату за користування вагонами або збір за зберігання вантажу.

Оцінюючи доводи відповідача щодо необхідності виключення з часу користування вагонами періоду дії комендантської години, суд першої інстанції зазначив, що запровадження комендантської години саме по собі не є безумовною підставою для звільнення від відповідних платежів. Законодавством про правовий режим воєнного стану передбачено, що встановлені обмеження не поширюються на діяльність об`єктів критичної інфраструктури, до яких належить залізничний транспорт. При цьому відповідач не надав доказів припинення роботи його під`їзних колій у період комендантської години, не повідомляв залізницю про неможливість приймання вагонів у нічний час та не ініціював внесення змін до договору щодо режиму подавання та забирання вагонів. Також у матеріалах справи відсутні акти, які б засвідчували наявність обставин, що відповідно до телеграмного розпорядження могли б бути підставою для звільнення від плати.

З огляду на приписи статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України саме відповідач повинен був довести обставини, на які посилається як на підставу своїх заперечень, однак таких доказів суду не надано. Натомість надані позивачем документи суд обґрунтовано визнав належними, допустимими та більш вірогідними доказами у розумінні статей 78 79 ГПК України.

За сукупністю встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що затримка вагонів сталася з причин, залежних від відповідача, а позивач правомірно нарахував плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу. У зв`язку з цим позовні вимоги про стягнення з відповідача 83 921,88 грн, з яких 72 739,68 грн становить плата за користування вагонами та 11 182,20 грн збір за зберігання вантажу, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з наведеними правовими висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував положення листа АТ «Українська залізниця» № ЦМ-13/693 від 05.04.2022 щодо виняткових умов звільнення замовників від плати за користування вагонами та відповідних зборів під час дії воєнного стану, зокрема щодо невключення до часу користування вагоном періоду дії комендантської години, є безпідставним. Як правильно встановив суд першої інстанції, сам по собі факт запровадження комендантської години не є безумовною підставою для звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами чи збору за зберігання вантажу. Такі виняткові умови підлягають застосуванню лише за наявності належно підтверджених обставин, які фактично унеможливлювали здійснення вантажних операцій або прийняття вагонів підприємством. Водночас матеріали справи не містять доказів припинення роботи під`їзних колій відповідача або неможливості здійснення вантажних операцій у період дії комендантської години. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що залізничний транспорт належить до об`єктів критичної інфраструктури, діяльність яких не припиняється у зв`язку із запровадженням комендантської години, а станції призначення здійснюють роботу цілодобово.

Колегія суддів ЦАГС відхиляє також і довід апелянта про те, що відсутність актів загальної форми ГУ-23 не може спростовувати факт існування комендантської години, оскільки остання є загальновідомим фактом. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що предметом доказування у даній справі є не сам факт запровадження комендантської години, а наявність обставин, які відповідно до законодавства або внутрішніх розпорядчих актів залізниці могли б бути підставою для звільнення вантажовласника від внесення плати за користування вагонами.

Відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами та Правил складання актів, саме акти загальної форми та інші первинні документи фіксують обставини, що впливають на облік часу користування вагонами.

У матеріалах справи відсутні акти, які б підтверджували обставини, що виключають відповідальність відповідача, а також відсутні будь-які повідомлення відповідача про неможливість прийняття вагонів у зв`язку з дією комендантської години.

Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно пов`язав можливість застосування виняткових умов із доведенням припинення роботи під`їзних колій або повідомленням залізниці про неможливість виконання робіт у нічний час. Такий висновок суду першої інстанції відповідає змісту правовідносин сторін та положенням нормативних актів, що регулюють порядок взаємодії залізниці та власника під`їзної колії. Саме підприємство як вантажоодержувач повинно забезпечити приймання вагонів, що прибувають на його адресу, або повідомити перевізника про обставини, які перешкоджають виконанню таких дій. Натомість відповідач не довів, що повідомляв позивача про неможливість роботи у період комендантської години чи ініціював зміну умов договору щодо порядку подавання та забирання вагонів.

Безпідставним є і посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив причин, з яких позивач не склав відповідні акти, та не надав належної оцінки доказам щодо запровадження і часу дії комендантської години.

Як убачається з матеріалів справи, судом було досліджено всі надані сторонами докази, однак доказів, які б підтверджували існування обставин, що виключають відповідальність відповідача або впливають на обчислення часу користування вагонами, відповідач не подав. При цьому акти, які складені станціями затримки відповідно до встановленого порядку, навпаки підтверджують, що затримка вагонів була спричинена скупченням вагонів на станції призначення через їх несвоєчасне прийняття відповідачем.

Відхиляється судом апеляційної інстанції також довід апелянта про те, що вагони у спірний період подавалися з порушенням умов договору про експлуатацію під`їзної колії та понад погоджені добові заявки на відвантаження. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували подання вагонів у кількості, що перевищує погоджену переробну спроможність підприємства або умови договору.

Самі по собі зауваження, внесені представниками відповідача до відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46, не можуть розцінюватися як належний доказ відсутності вини підприємства, оскільки вони не підтверджені жодними іншими документами та спростовуються актами, складеними станціями затримки відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів також зазначає, що твердження апелянта про відсутність у позивача достатніх правових підстав для нарахування спірних платежів спростовується встановленими судом першої інстанції обставинами та наданими позивачем доказами, зокрема актами затримки вагонів, відомостями плати за користування вагонами та розрахунками, виконаними відповідно до вимог Статуту залізниць України, Правил користування вагонами і контейнерами, Правил зберігання вантажів та Тарифного керівництва №1.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться фактично до незгоди апелянта з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного дослідження доказів у справі, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2025 у справі № 904/4352/25 залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: О.Г. Іванов

А.Є. Чередко