Справа № 909/53/26
У Х В А Л А

про зупинення провадження у справі

03.03.2026 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Михайлишина В. В., секретар судового засідання Карпінець Г. Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Керівника Івано-Франківської окружної прокуратури

(вул. Василіянок, буд. 48, м. Івано-Франківськ, 76019)

в інтересах держави в особі: Фонду державного майна України

(вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, м. Київ, 01133)

до відповідача: Акціонерного товариства "Укртелеком"

(бульвар Тараса Шевченка, буд. 18, м. Київ, 01601)

про витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння Акціонерного товариства "Укртелеком" захисну споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття № 32504 площею 55, 3 м. кв., що розташоване за адресою: Майдан Різдва, 11 Г (раніше № 11), м. Галич, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області,

за участі:

від прокуратури: Гоголя Віталія Васильовича,

від позивача: представник в судове засідання не з`явився,

від відповідача: Чемерис Ірини Іванівни (в режимі відеоконференції),

В С Т А Н О В И В:

Керівник Івано-Франківської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою (вх. № 517/26 від 22.01.2026) до Акціонерного товариства " Укртелеком " про витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння Акціонерного товариства "Укртелеком" захисну споруду цивільного захисту - протирадіаційне укриття № 32504 площею 55, 3 м. кв., що розташоване за адресою: Майдан Різдва, 11 Г (раніше № 11), м. Галич, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області.

Ухвалою від 26.01.2026 суд, зокрема, прийняв позовну заяву до розгляду; відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 03.03.2026.

09.02.2026 за вх. № 2278/26 через підсистему "Електронний суд" від представника Акціонерного товариства "Укртелеком", адвоката Чемерис Ірини Іванівни надійшов відзив на позовну заяву.

18.02.2026 за вх. № 2951/26 через підсистему "Електронний суд" від Фонду державного майна України надішли пояснення щодо позовної заяви.

23.02.2026 за вх. № 3235/26 через підсистему "Електронний суд" від представника Акціонерного товариства "Укртелеком", адвоката Чемерис Ірини Іванівни надійшло клопотання про долучення доказів.

23.02.2026 за вх. № 1732/26 через підсистему "Електронний суд" від представника Акціонерного товариства "Укртелеком", адвоката Чемерис Ірини Іванівни надійшло клопотання про витребування експертної оцінки ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г, за оцінкою, здійсненою в порядку, визначеному законом, чинною на дату подання позовної заяви.

Розглянувши подані клопотання, матеріали справи, заслухавши присутніх в судовому засіданні учасників справи, суд встановив таке.

Так, відповідач у поданому до суду клопотанні (вх. № 1732/26 від 23.02.2026), посилаючись на те АТ "Укртелеком" є законним набувачем права власності на майно, яке перебуває у статутному фонді товариства, а отже з огляду на положення частини 6 статті 164 Господарського процесуального кодексу України, просив суд витребувати у позивача або прокурора експертну оцінку ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г та документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г, за оцінкою, здійсненою в порядку, визначеному законом, чинною на дату подання позовної заяви.

09.04.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача" № 4292-IX від 12.03.2025, яким, зокрема, внесено зміни до статей 164, 174, 238 Господарського процесуального кодексу України, а також до статей 388, 390, 391 Цивільного кодексу України, якими передбачено нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.

Згаданим законом, зокрема, було доповнено статтю 164 Господарського процесуального кодексу України частиною шостою, згідно з якою у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Предметом спору у даній справі, є вимога прокурора про витребування у власність держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння Акціонерного товариства "Укртелеком" захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційне укриття № 32504 площею 55, 3 м. кв., що розташоване за адресою: Майдан Різдва, 11 Г (раніше № 11), м. Галич, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області. Прокурор скористався речово-правовим способом захисту цивільного права, зокрема правом власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація), що передбачено статтею 387 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів cправи, прокурором було долучено копію довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості - укриття № 32504 площею 55, 3 м. кв., що розташоване у м. Галич, від 25.09.2025, однак прокурором не долучено документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Прокурор у позовній заяві вказав, що Акціонерне товариство "Укртелеком", на його думку, є недобросовісним набувачем права власності на означене нерухоме майно. Таким чином, прокурор звернувся із позовом в порядку, який встановлено статтею 387 Цивільного кодексу України, тоді як правовий інститут витребування майна у добросовісного набувача врегульовано нормами статті 388 Цивільного кодексу України. Отже, це різні правові інститути.

Крім того, у постанові від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду роз`яснив, що при вирішенні позовів про витребування майна суд має встановити добросовісність або недобросовісність останнього набувача за результатами дослідження доказів.

У разі встановлення недобросовісності набувача позов задовольняється на підставі статті 387 Цивільного кодексу України без застосування частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України. Якщо ж набувач є добросовісним, підлягають застосуванню положення частини 5 статті 390 Цивільного кодексу України, а за відсутності попереднього внесення позивачем вартості майна на депозитний рахунок суду у задоволенні позову слід відмовити.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 127/8274/24, від 19.11.2025 у справі № 523/14914/24, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, від 10.12.2025 у справах № 354/1754/24 та № 354/417/25, від 14.01.2026 у справі № 354/160/25, від 15.01.2025 у справі № 484/1213/25, від 21.01.2026 у справі № 127/34295/24 та від 28.01.2026 у справі № 363/4768/25.

Відтак, вирішення питання щодо добросовісності/недобросовісності відповідача у спірних правовідносинах має здійснюватися судом на стадії ухвалення рішення і суд не вправі відхиляти ці твердження прокурора на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі і залишати позов без руху.

В силу частини 6 статті 164 Господарського процесуального кодексу України та статті 390 Цивільного кодексу України, внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна та компенсація вартості такого майна добросовісному набувачеві пов`язується не з правовим інститутом здійснення права власності, а з обраним стороною способом захисту права власності, який вона просить суд визначити у рішенні. Такі кошти вносяться на депозитний рахунок суду лише у випадку звернення з позовом про витребування майна від добросовісного набувача.

За положеннями частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тому аргументи відповідача про те, що подаючи позов про витребування майна із чужого незаконного володіння прокурор фактично просить витребувати це майно від добросовісного набувача, жодним чином не можуть змінити обраний прокуратурою спосіб захисту права власності. Такі аргументи не спростовують й факту відсутності у прокуратури обов`язку вносити на депозитний рахунок суду кошти у розмірі вартості спірного майна.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування експертної оцінки ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г, за оцінкою, здійсненою в порядку, визначеному законом, чинною на дату подання позовної заяви.

Поряд із цим, під час підготовки до судового розгляду, здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд встановив, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 922/2484/24 з метою відступу від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду (від 30.05.2018 у справі № 734/337/15-ц, від 20.06.2022 у справі № 168/626/19, від 28.06.2023 у справі № 563/501/22, від 27.11.2024 у справі № 558/450/22) щодо визначення правового режиму захисних споруд цивільного захисту та необхідністю у зв`язку із цим визначення належного та ефективного способу захисту у відповідній категорії спорів.

Так, передаючи справу № 922/2484/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 29.10.2025 серед іншого зазначив, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19). Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Верховний Суд враховує, що сформовані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду правові позиції щодо абсолютної заборони перебування захисних споруд цивільної оборони у приватній власності, викладені у постановах від 30.05.2018 у справі № 734/337/15-ц, від 20.06.2022 у справі № 168/626/19, від 28.06.2023 у справі № 563/501/22, від 27.11.2024 у справі № 558/450/22 ґрунтуються на підході, який концептуально суперечить актуальним правовим висновкам Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, де визнано можливість приватної власності таких споруд відповідно виходячи з вимог законодавства на момент виникнення спору та на момент розгляду спорів, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду перебувала справа № 918/938/23, постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.09.2024 у справі № 906/1052/22, від 23.09.2025 у cправі № 924/720/22, від 23.09.2025 у cправі № 914/1889/24, від 23.09.2025 у cправі № 918/1226/24.

З огляду на це, застосування висновків цивільної юрисдикції у спорах цієї категорії призводить до іншого визначення правової природи споруди, ніж те, що випливає із практики судів господарської юрисдикції, а відтак і до застосування відмінного способу судового захисту (негаторного замість віндикаційного). Така розбіжність у підходах створює правову невизначеність, унеможливлює однакове застосування норм матеріального права та порушує принцип єдності судової практики.

Задля усунення зазначеної суперечності у правозастосуванні колегія суддів вважає наявними підстави для відступу від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду (від 30.05.2018 у справі № 734/337/15-ц, від 20.06.2022 у справі № 168/626/19, від 28.06.2023 у справі № 563/501/22, від 27.11.2024 у справі № 558/450/22), оскільки саме ці висновки перебувають у прямій концептуальній невідповідності з підходами, сформованими касаційним судом господарської юрисдикції, та не забезпечують єдності тлумачення й застосування норм матеріального права.

Тобто на сьогодні у практиці Верховного Суду існують два відмінні підходи щодо застосування законодавства про правовий режим захисних споруд цивільного захисту, зокрема щодо можливості перебування таких об`єктів, які первинно перебували у державній чи комунальній власності, у приватній власності.

Так, в актуальній практиці господарського судочинства сформовано підхід, відповідно до якого законодавство у сфері приватизації, що підлягало застосуванню включно до 2025 року, не містило заборони щодо можливості перебування захисних споруд цивільного захисту у приватній власності. За такого праворозуміння саме по собі існування приватної власності на відповідні об`єкти не суперечить закону, а відтак відсутні передумови для застосування негаторного позову, оскільки немає ознак абсолютної заборони виникнення приватної власності, яка є ключовою умовою його застосування. Натомість у практиці судів цивільної юрисдикції сформульовано протилежний підхід, відповідно до якого законодавство, чинне на момент виникнення та розгляду відповідних правовідносин (зокрема те, що підлягало застосуванню включно до 2023 року), передбачало заборону приватизації та перебування захисних споруд цивільної оборони у приватній власності. Виходячи з такого тлумачення, відповідні об`єкти можуть належати виключно державі або територіальній громаді, що, своєю чергою, зумовлює необхідність застосування саме негаторного позову як єдиного належного та ефективного способу захисту у спорах про повернення такого майна.

Зазначена розбіжність підходів призводить до того, що за тотожних обставин справи та аналогічного предмета позову суди різних юрисдикцій: по-різному застосовують одні й ті самі норми законодавства, доходять протилежних правових висновків, обирають відмінні способи судового захисту.

Так, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду за аналогічних фактичних обставин наголошує на неналежності обраного способу захисту у вигляді подання негаторного позову. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду за подібних фактичних та правових умов, виходячи з правового статусу захисних споруд, прямо вказує, що саме негаторний позов є належним способом відновлення порушених прав держави.

Крім того, при формуванні висновку щодо належності чи неналежності негаторного позову суди різних юрисдикцій виходили з різних критеріїв. Так, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду ключове значення надавав самій неможливості перебування спірного майна у приватній власності, без необхідності з`ясування наявності чи відсутності зовнішніх, об`єктивних, очевидних і видимих ознак майна, які б свідчили про неможливість виникнення приватної власності за умов виявлення розумної обачності. Натомість Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, вирішуючи питання належності негаторного способу захисту, акцентував на необхідності встановлення саме таких ознак, що впливають на правову можливість набуття особою приватної власності.

Необхідність вирішення цієї правової проблеми зумовлена також змінами, що відбулися у чинному законодавстві, зокрема у підходах до застосування положень статей 261, 388, 390, 391 Цивільного кодексу України у контексті посилення гарантій захисту прав добросовісного набувача. З огляду на це виникає потреба у формуванні єдиного та узгодженого підходу щодо співвідношення публічного інтересу держави у збереженні та належному функціонуванні об`єктів цивільного захисту і приватного інтересу осіб, які добросовісно набули майно за участю відповідних державних органів.

У взаємозв`язку та сукупності встановлених обставин убачається, що спори цієї категорії характеризуються комплексністю, системністю та значною юридичною складністю. Така проблема потребує уніфікованого, послідовного та загальнообов`язкового підходу, який може бути сформований виключно Великою Палатою Верховного Суду з огляду на її повноваження щодо забезпечення єдності судової практики та вироблення узгоджених стандартів застосування законодавства.

Таким чином, вирішення саме Великою Палатою Верховного Суду у справі № 922/2484/24 питання щодо правового статусу захисної споруди, можливості її перебування у приватній власності та, відповідно, визначення належного й ефективного способу судового захисту у спорах цієї категорії має визначальне та системоутворююче значення для формування єдиної правозастосовчої практики, забезпечення правової визначеності та подальшого розвитку права.

При цьому, приймаючи відповідну справу до розгляду, Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 21.01.2026 було зазначено, що вирішення у справі № 922/2484/24 питання щодо правового режиму захисної споруди, можливості її перебування у приватній власності та, відповідно, визначення належного й ефективного способу судового захисту у спорах цієї категорії має визначальне та системоутворююче значення для формування єдиної правозастосовчої практики, забезпечення правової визначеності та подальшого розвитку права.

З наведеного, суд дійшов висновків про те, що для надання правової оцінки правовідносинам у справі № 909/53/26 має значення правовий висновок за результатами розгляду справи з подібних правовідносин № 922/2484/24.

Пунктом 4 частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Правило частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями пункту 11 частини 1 статті 229 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що провадження у справі зупиняється, зокрема, у випадку передбаченому пунктом 7 частини 1 статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи на те, що результат розгляду справи № 909/53/26 пов`язаний із результатом розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2484/24, суд з власної ініціативи дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі до завершення перегляду Великою палатою Верховного суду справи № 922/2484/24.

За частиною 1 статті 230 Господарського процесуального кодексу України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.

За наведеного, учасникам справи слід повідомити Господарський суд Івано-Франківської області про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у даній справі.

Керуючись статтями 164, 228, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Укртелеком" про витребування експертної оцінки ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі ринкової вартості спірного ПРУ № 32504, розташованого в будівлі м. Галич майдан Різдва, 11-Г, за оцінкою, здійсненою в порядку, визначеному законом, чинною на дату подання позовної заяви - відмовити.

2. Зупинити провадження у справі № 909/53/26 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2484/24.

3. Зобов`язати учасників справи повідомити про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у даній справі.

4. Ухвала набирає законної сили 03.03.2026 та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в строки та порядку, визначені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

5. Повний текст ухвали складено - 05.03.2026.

Суддя В. В. Михайлишин