ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2026 р.м. ХарківСправа № 922/4271/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Горішній Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м.Харкова (вул. Сумська, буд. 76, м. Харків, 61002)
до 1) Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 7, м. Харків, 61003; ) , 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ) , 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Канонір" (вул. Квітки-Основ`яненка, буд. 7, м. Харків, 61003; )
про визнання договору недійсним та повернення майна
за участю представників:

прокуратури - Панової М.С.,

відповідача (1) - Громова О.В.,

відповідача (3) - Бородіної Є.А.,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Київської окружної прокуратури м.Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх. №4271/21 від 26.10.2021) до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Канонір", м.Харків, в якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 30 додатку до рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.11.2013 № 1329/13;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18.02.2014 № 5097-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. і зареєстрований в реєстрі за № 1231;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Канонір" () повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом складання акту приймання-передачі, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти вказану будівлю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Харківською міською радою було незаконно обрано спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку з чим відповідне рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.11.2021 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.11.2021 провадження у справі № 922/4271/21 було зупинено до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 925/1133/18 та оприлюднення повного тексту постанови.

24.09.2025 до суду надійшло клопотання Київської окружної прокуратури міста Харкова (вх. № 22086) про поновлення провадження у справі на тій підставі, що на даний час Великою Палатою Верховного Суду справу № 925/1133/18 розглянуто, прийнято постанову від 11.06.2024, в якій викладено відповідні правові висновки, у т.ч. щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Разом з клопотанням про поновлення провадження у справі прокурором було подано до суду заяву про зміну предмета позову (вх. № 22152), в якій прокурор просив викласти резолютивну частину позовної заяви у наступній редакції:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18.02.2014 № 5097-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. і зареєстрований в реєстрі за № 1231;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Канонір" повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти у власність вказану будівлю.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.10.2025 провадження у справі № 922/4271/21 поновлено; підготовче засідання у справі призначено на 04.11.2025 о 14:20.

03.11.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір" було подано до суду клопотання (вх. № 25560 від 04.11.2025) про залишення без руху позовної заяви Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м.Харкова до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ТОВ "Канонір" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання повернення майна по справі № 922/4271/21, та надання позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви відповідно до ст.164 ГПК України.

19.11.2025 Харківською обласною прокуратурою були надані до суду письмові заперечення на клопотання представника відповідача - ТОВ "Канонір" про залишення позовної заяви без руху у справі № 922/4271/21.

20.11.2025 відповідачем-3 було подано до суду письмово викладену правову позицію щодо процесуальних документів, поданих позивачем, а саме щодо заперечень прокурора на клопотання представника відповідача - ТОВ "Канонір" про залишення позовної заяви без руху та щодо заяви прокурора про зміну предмету позову.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.11.2025 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Канонір" (вх. № 25560/25 від 04.11.2025) про залишення позовної заяви без руху відмовлено; прийнято заяву про зміну предмета позову представника прокуратури (вх. № 22152 від 24.09.2025) до розгляду. Розгляд справи продовжено з її урахуванням.

Також ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.11.2025 задоволено клопотання прокуратури про витребування доказів від 26.10.2021, подане разом з позовною заявою; витребувано в Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради належним чином засвідчені копії:

- договору оренди нежитлової одноповерхової відокремленої будівлі літ. "Б-1", розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір", разом з усіма додатковими угодами до вказаного договору оренди;

- звіту про оцінку ринкової вартості майна, за яким нежитлову будівлю літ."Б-1", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, нерухомості було передано в оренду ТОВ "Канонір";

- приватизаційної справи щодо приватизації нежитлової одноповерхової відокремленої будівлі літ. "Б-1", розташованої за адресою: АДРЕСА_1, включаючи: звіт про оцінку ринкової вартості майна перед приватизацією вказаного об`єкта; заяви орендаря про приватизацію; погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції; аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря; довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат; договір купівлі-продажу від 18.02.2014 № 5097-В-С.

Протокольною ухвалою господарського суду від 16.12.2025 підготовче провадження у справі № 922/4271/21 продовжено на 30 днів.

Протокольною ухвалою господарського суду від 08.01.2026 підготовче провадження у справі № 922/4271/21 закрито; розгляд справи по суті призначено на 27.01.2026 о 14:20.

23.01.2026 до суду надійшли додаткові пояснення Харківської міської ради (вх. № 1958), в яких відповідач-1 наполягає, що прокурором не обґрунтовані та не доведені підстави представництва інтересів держави в суді у справі № 922/4271/21 та самостійного звернення до суду. Відповідач-1 стверджує, що Харківською міською радою та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації спірних нежитлових приміщень. Єдиною належною (зокрема, ефективною) позовною вимогою, на думку відповідача-1, є вимога про витребування спірного нерухомого майна на користь територіальної громади (яка і є фактичним позивачем у цій справі). А тому, вимога прокуратури про зобов`язання ТОВ "Канонір" повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради спірну нежитлову будівлю, а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення, є неефективним (неналежним) способом захисту прав. Також відповідач-1 зазначив, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав при прийнятті оскаржуваного рішення безпосередньо в день пленарного засідання сесії Харківської міської ради 20.11.2013 або ж після оприлюднення цього рішення.

23.01.2026 Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 20.01.2026 було надано до суду належним чином засвідчені копії: орендної справи № 6979 за договором оренди №1979 від 16.10.2013; звіту про оцінку нерухомого майна - нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 12.09.2013; приватизаційної справи за договором купівлі продажу нежитлової одноповерхової відокремленої будівлі літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 № 5097-B-C укладеного 18.02.2014 між Управлінням і ТОВ "Канонір".

27.01.2026 до суду надійшли письмові пояснення Харківської обласної прокуратури (вх. № 2182), в яких прокурор зазначив, що подані Харківською міською радою докази та заява по суті справи "в останній момент" без об`єктивних причин може бути розцінено як умисне затягування розгляду справи та спроба ввести опонента в оману, позбавивши його часу на підготовку контраргументів. У своїх поясненнях прокурор, зокрема, виклав доводи в обґрунтування позовних вимог та заперечення на пояснення відповідача-1.

Протокольною ухвалою господарського суду від 27.01.2026 розгляд справи по суті відкладено на 12.02.2026 о 15:20.

Протокольною ухвалою господарського суду від 12.02.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті оголошено перерву до 19.02.2026 о 15:20.

У судовому засіданні, яке було продовжено після перерви 19.02.2026, представник прокуратури підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача-1 та відповідача-3 проти позову заперечували повністю, просили відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився; про причину неявки суд не повідомив; про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, через електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

У власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради (відповідач-1), відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.03.2006, перебувала нежитлова одноповерхова відокремлена будівля літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

16.10.2013 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір" (відповідач-3) було укладено Договір оренди спірної нежитлової будівлі № 6979.

Відповідно до п. 3.1 вищевказаного Договору оренди, вартість об`єкту оренди складає 17 339,00 гривень.

За умовами п. 5.2 Договору оренди, орендар зобов`язаний здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 5.3 Договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Відповідно до п. 10.1 Договору оренди, строк його дії до 16.09.2016.

16.10.2013 сторонами Договору було складено Акт приймання-передачі спірної будівлі, відповідно до якого ТОВ "Канонір" прийняло в орендне користування нежитлову одноповерхову будівлю загальною площею 14,5 кв.м по АДРЕСА_1.

У подальшому, орендар звернувся до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради з листом від 11.11.2013, тобто менше ніж через 1 місяць з дня укладення договору оренди, про надання дозволу на приватизацію орендованого майна (вх. № 17065 від 11.11.2013).

При цьому, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на приватизацію.

Рішенням 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 20.11.2013 № 1329/13 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).

Пунктом 30 вказаного додатку передбачено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - ТОВ "Канонір" підлягає:

- нежитлова будівля загальною площею 14,5 кв.м по АДРЕСА_1, літ. "Б-1" у м. Харкові.

29.11.2013 ТОВ "Канонір" було подано до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради заяву № 3039 про приватизацію орендованого майна.

В подальшому, суб`єктом оціночної діяльності ФОП Буйницьким М.В. було складено звіт про оцінку нерухомого майна від 30.11.2013, відповідно до якого вартість майна з метою його викупу станом на 30.11.2013 становила 11 657 грн без ПДВ.

В той же час, відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна від 12.09.2013, вартість майна з метою його передачі в оренду станом на 12.09.2013 становила 17339 грн без ПДВ.

Тобто менше ніж за 2 місяці вартість майна зменшилася на 5 682 грн.

Наказом начальника Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 24.12.2013 № 2543 затверджено вартість оцінки спірної нежитлової будівлі.

Водночас, вивченням вказаного звіту встановлено, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаному нежитловому приміщенні, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.

Вказане також підтверджується інформацією паспорта-сертифіката об`єкта незалежної оцінки (нерухомості), де у п. 7 коду позиції "Характеристика об`єкту" зазначено, що вартість поліпшень складає 0 гривень.

Рішенням Харківської міської ради від 20.11.2013 № 1329/13 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова шляхом викупу, у тому числі, нежитлової будівлі літ. "Б-1", розташованої за вказаною адресою (п. 30 рішення). Особою, на користь якої здійснено викуп, у п. 30 рішення від 20.11.2013 зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Канонір".

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2014 № 5097-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради (продавцем) та ТОВ "Канонір" (покупцем), останнє набуло право власності на одноповерхову нежитлову будівлю літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м за вказаною адресою. Того ж дня за актом прийому-передачі спірну будівлю передано відповідачем-2 відповідачу-3. Вартість проданого майна разом з ПДВ склала 13988,40 грн.

Відповідно до рішення Харківської міської ради від 20.11.2015 № 12/15 "Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова", вул. Петровського у м. Харкові перейменовано на вул. Ярослава Мудрого.

У рішенні 21 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 19.12.2012 № 975/12 зазначено, що його прийнято на підставі законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11 (далі - Програма).

Відповідно до п. 5.1 Програми, приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою.

Відповідно до п. 5.4 вказаної програми продаж об`єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та цієї Програми шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Пунктом 5.5 Програми передбачено, що приватизація об`єктів здійснюється шляхом шляхом викупу, продажу на аукціоні, за конкурсом.

Згідно з п. 5.7 Програми, орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 відсотків залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення).

У даному випадку ТОВ "Канонір" дозвіл на проведення невід`ємних поліпшень не отримувало та жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді не здійснювало.

У звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві ТОВ "Канонір" з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі, будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.

ТОВ "Канонір" до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна та приватизації, документи, передбачені п. 2.2 Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, надано не було.

Отже, прокурор вважає, що Харківською міською радою було незаконно обрано спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18.02.2014 № 5097-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. і зареєстрований в реєстрі за № 1231, підлягає визнанню недійсним, а нежитлова одноповерхова відокремлена будівля літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, підлягає поверненню Харківській міській раді.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування), відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

З метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - єдині майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені в самостійні суб`єкти господарювання - юридичні особи (у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації), на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік не перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період не перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартості майна яких недостатньо для формування статутного капіталу господарського товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані; окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Статтею 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначені способи приватизації, зокрема, шляхом: продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених частиною першою статті 12 цього Закону; викуп об`єктів приватизації; продажу акцій на міжнародних фондових ринках, у тому числі у вигляді депозитарних розписок; іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей, викупу.

Згідно з ч. 2 ст. 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна", викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Статтею 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено способи приватизації об`єктів малої приватизації. Приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.

Згідно з частинами 1,3 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Статтею 13 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", продаж об`єктів малої приватизації на аукціоні полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував у ході торгів найвищу ціну. Відповідно до статті 14 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найвищу ціну та взяв зобов`язання виконати умови конкурсу.

Частиною 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено, що приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: 1) у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна; 2) продаж нежитлових приміщень, будівель та споруд, які згідно із законодавством можуть бути об`єктами приватизації, незалежно від підпорядкування здійснюється державними органами приватизації відповідно до законодавства з питань приватизації; 3) майно, що залишилося після задоволення вимог кредиторів державного підприємства, визнаного банкрутом за рішенням господарського суду (якщо господарський суд прийняв постанову про його ліквідацію), передається ліквідаційною комісією відповідному державному органу приватизації для подальшої приватизації за актом приймання-передачі в порядку, встановленому Фондом державного майна України. Продаж зазначеного майна здійснюється виключно на аукціонах; 4) державний орган приватизації з власної ініціативи приймає рішення про приватизацію об`єктів групи А, які утворюються на базі державного майна підприємств, що реструктуризуються, нежитлових приміщень, об`єктів, щодо яких скасовано заборону на приватизацію в установленому законом порядку, та інших неприватизованих об`єктів групи А.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (далі Порядок № 439). Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Таким чином, викуп орендарем орендованого ним приміщення у спірних правовідносинах, в силу приписів статті 18-2 з урахуванням статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 рр., затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 565/11, може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за якою воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Відповідно до п. 1.1 Порядку, встановлено вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Відповідно до п. 2.1 Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна (далі - ідентифікація поліпшень) є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2 Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря.

Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

З системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що Харківська міська рада наділена правом прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради має право укласти відповідний договір купівлі-продажу, однак за умов дотримання відповідної процедури.

Зокрема, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме, продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Із наданих прокуратурою доказів , отриманих під час розгляду справи , суд встановив, що у даному випадку відсутні будь-які докази продажу спірного майна на конкурсних засадах, а також здійснення ТОВ "Канонір" невід`ємних поліпшень орендованого майна, які б надавали переважне право на викуп нежитлової будівлі літ. "Б-1" по АДРЕСА_1.

Таким чином, відповідачі 1 і 2, як органи місцевого самоврядування не мали право вільно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених законодавчих обмежень.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 07.07.2020 у справі №922/2932/19, від 08.08.2020 у справі № 922/1969/19, від 23.07.2020 у справі №922/2762/19.

Отже, спосіб приватизації у вигляді викупу об`єкта комунальної власності відповідачами 1 і 2 обрано незаконно.

Положення ст. 289 Господарського кодексу України (який діяв на той час) та ст. 777 Цивільного кодексу України, якими передбачено переважне право наймача перед іншими особами на придбання, у разі продажу речі, переданої у найм, є загальними, у той час як спеціальним законом, який регулює порядок приватизації об`єктів малої приватизації, зокрема шляхом викупу, є Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20.

У постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 922/1969/19, а також від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19 викладено висновок про те, що "Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна" зроблено без урахування умов укладеного між сторонами договору оренди.

Таким чином, твердження представника відповідача - Харківської міської ради про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 289 ГК України та ст. 777 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим.

Також суд не погоджується з доводами представника Харківської міської ради щодо недоведеності наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у даній справі, з огляду на наступне.

Обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. Відтак, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, і лише встановивши наявність такого - суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або про відмову у захисті. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур.

Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Згідно з ч. 1статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 3 ст. 4 ГПК України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (ч. 3 ст. 53 ГПК України). У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абз. 1 та 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 цього Закону).

Крім того, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила, що процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 Господарського процесуального кодексу України.

Цією ж постановою Судом зауважено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем.

У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Разом з тим таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави.

В такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило би принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

За таких обставин, у прокурора виникає не лише право, а і обов`язок звернутися до суду з позовною заявою в якості самостійного позивача, що у контексті рішення № 6- р (ІІ)/2025 Конституційного Суду України від 03.12.2025 свідчить про виключність випадку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

У цій же справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на заявлену прокурором вимогу про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив міську раду відповідачем у справі та обґрунтував підстави для представництва інтересів держави відсутністю органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. За обставин справи № 925/1133/18, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, органи Держгеокадастру не мають повноважень звертатись з позовом до суду, тому статусом позивача має наділятись прокурор; прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Черкаську міську раду та/або Держгеокадастр.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, узагальнюючи наведені висновки щодо застосування норм права, сформулювала таку правову позицію:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

В пунктах 116, 117 постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, яка наразі є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладено такі висновки:

"Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор".

Відповідно до ст. 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Згідно зі ст. 327 ЦК України та ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст. 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016 у справі №916/2129/15 щодо аналогічних правовідносин за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Строй" про витребування майна зазначено наступне.

Так, "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ТОВ "Аверс Строй" є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об`єктів комунальної власності, які були передані із порушенням чинного законодавства.

Окрім цього, Верховний Суд України у постановах від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 у справі № 3-1058гс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц зазначали, що воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Тож право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування.

Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру приватизації не буде відображати волю територіальної громади як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

У справі, що розглядається, позиція органів місцевого самоврядування - Харківської міської ради та Управління комунального майна (викладена ними у відзивах на позовну заяву) - є чіткою і ясною, вона полягає у незгоді цих органів з позовом.

Позовна заява прокуратури у справі, що розглядається, обґрунтована порушенням Харківською міською радою умов та порядку приватизації під час винесення рішення (п. 30 додатку) рішення Харківської міської ради "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 20.11.2013 №1329/13, що призвело до укладення 18.02.2014 між Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та ТОВ "Канонір" договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за №5097 В-С.

В межах цієї справи, прокурор звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним договір та повернути спірне нерухоме майно у комунальну власність, наголошуючи на порушенні інтересів держави з огляду на те, що Харківська міська рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської радою внаслідок допущених порушень відчужили спірне нерухоме майно на порушення вимог законодавства, діяли всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, і держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що прокурором у позовній заяві повною мірою наведено підстави для представництва інтересів держави та повністю обґрунтовано, в чому полягає порушення цих інтересів, а також те, що саме орган, який є учасником спірних правовідносин, сам допустив порушення інтересів держави, у зв`язку з чим самостійно звернувся до суду як самостійний позивач.

Щодо обраного прокурором способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Приписи ст. 13 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси Згідно з ч. 1 ст. 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З огляду на вищевикладене, оскільки приватизація спірного майна проведена з порушенням норм чинного законодавства, рішення 23 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 20.11.2013 № 1329/13 є незаконним в частині пункту 30 додатку є незаконним, у зв`язку з тим, що прийнято з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 1, 2, 4, 29, Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Разом з цим, згідно сталої судової практики, зокрема, викладеної у справі №922/3727/19 від 29.05.2025, рішення 23 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17.04.2013 № 1111/13 вичерпало свою дію, як наслідок визнання його незаконним та скасування є неефективним способом захисту порушеного права держави, тому окремо таку вимогу прокурором не заявлено.

Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці є усталеним (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що продовжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, орендованої ТОВ "Канонір", від 18.02.2014 № 5097-В-С укладений на підставі рішення Харківської міської ради, п. 30 додатку якого є неправомірним та незаконним, та суперечить вимогам статті 18-1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про місцеве самоврядування" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова на 2012-2016 рр., затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання 23.12.2011 № 565/11, а відтак такий договір купівлі-продажу нежитлових приміщень укладений з порушенням вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України та має бути визнаний недійсним.

Аналізуючи наведені вище положення Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 дійшла аналогічних висновків.

Крім того, аналогічні правові висновки сформовані усталеною судовою практикою, відображеною, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 23.06.2020 у справі №922/1970/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.07.2020 у справі №922/1969/19, від 23.07.2020 у справі № 922/2762/19, від 03.11.2020 у справі №922/3814/19, від 16.03.2021 у справі № 922/1009/20, від 22.01.2021 у справі №922/623/20, від 18.03.2021 у справі № 922/4169/19, від 24.03.2021 у справі №922/2244/19, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, від 01.04.2021 у справі № 922/250/20, від 06.04.2021 у справі №922/1668/20, від 13.04.2021 у справі № 922/2934/19, від 13.04.2021 у справі №922/3852/19, від 20.04.2021 у справі № 922/2811/19 зі спорів, що виникли із подібних правовідносин приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади м. Харкова за участю Харківської міськради та Управління комунального майна Харківської міської ради.

Водночас питання обрання ефективного способу захисту порушеного права за наслідками незаконної приватизації, зокрема, з приводу застосування такого способу захисту, як визнання недійсним договору та повернення майна або виключно витребування майна вже було предметом розгляду судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 922/3727/19 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/1137/20, де Суд дійшов однозначних висновків у тотожних справах, що єдиним ефективним способом захисту порушеного права за вищенаведених обставин є визнання недійсним договору та повернення майна.

З огляду на викладене, твердження відповідача-1 щодо невірно обраного позивачем способу захисту є безпідставним.

Щодо тверджень представника Харківської міської ради та представника Тов " Канонір" про пропуск строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Як вбачається з пояснень прокурора, про порушення відповідачами законодавства про приватизацію від дізнався 18.10.2021 після ознайомлення в Дзержинському районному суді м.Харкова з матеріалами цивільної справи №638/20968/16-а за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Харківського міського голови про визнання незаконним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Під час вивчення матеріалів справи прокуратурою було встановлено, що нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1, дійсно перебувала у власності територіальної громади м. Харкова на підставі свідоцтва про право власності від 20.03.2006.

Позовну заяву пред`явлено до суду 26.10.2021.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.11.2021 відкрито провадження у справі № 922/4271/21.

Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, тобто у разі якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Також, відповідно до положень ч. 4 ст. 23 вищевказаного Закону, виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У розумінні викладених вимог для того, щоб у прокурора з`явилися підстави отримати матеріали, спираючись на які в подальшому буде прийнято те чи інше рішення з метою встановлення наявності підстав для представництва, останньому необхідно попередньо встановити порушення у діяльності органу, в даному випадку Харківської міської ради. Виключно опрацюванням тексту рішень, розміщених на офіційному сайті Харківської міської ради, без вивчення матеріалів, на підставі яких ці рішення прийнято, виявити такі порушення не вбачається можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаних норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про такі обставини.

З урахуванням того, що прокурор у даній справі є самостійним позивачем, то строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право.

Таким чином, у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування ч. 5 ст. 267 ЦК України, які викладені у постанові від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов: по-перше, особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (ст. 74 ГПК України); по-друге, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, постанові від 14.09.2022 у справі № 367/6105/16-ц, постанові від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц, вказала на те, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності встановленого порушення права особи.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17).

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 12.06.2019 у справі №487/128/14-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018 у справі №362/44/17, від 14.11. 2018 у справі № 183/1617/16.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близькі за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/14, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15-ц).

На такі позови поширюються положення ст. 257 ГПК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13, постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13).

Заперечення щодо можливості прокурора бути обізнаним про наявність рішення Харківської міської ради у день його публікації на офіційному веб-порталі Харківської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку досліджується питання про обізнаність прокурора з наявністю порушень при проведенні процедури приватизації об`єкту комунального майна, про які можливо було дізнатися лише із відповідної погоджувальної документації, а не з самого рішення про його відчуження.

Встановити чи додержано передбачену Законом процедуру приватизації у кожному конкретному випадку за кожною окремою адресою можливо лише шляхом безпосереднього вивчення матеріалів кожної приватизаційної справи, зокрема, встановленням наявності в останній звернення з метою надання дозволу на поліпшення, наявності або відсутності дозволу на поліпшення, документального підтвердження наявності проведених поліпшень, оцінка майна, відповідні договори.

Щодо спеціального строку, який, на думку представника відповідача, пропущено позивачем, суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами у справі тривали з 2012 по 2014 рік у зв`язку із виконанням програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженою рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 565/11 від 23.12.2011.

Саме відчуження спірного об`єкту нерухомого майна відбулося 24.12.2013, про що до Державного реєстру речових прав 20.02.2014 внесені відповідні відомості.

Тобто приватизація спірного об`єкту комунального майна розпочалася та завершилася задовго до прийняття та набрання чинності Закону країни "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 № 2269, яким обмежено строки позовної давності, а саме визначено, що строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.

Отже, оскільки процедуру приватизації завершено до набуття чинності Законом (07.03.2018), його дія не може розповсюджуватися на спірні правовідносини.

За таких обставин, враховуючи викладене, а також зважаючи на пріоритет захисту комунальної власності та відновлення законності, застосування нових строків позовної давності до правовідносин, які були остаточно врегульовані та припинені до моменту набрання чинності відповідним законом, є юридично необґрунтованим та суперечить принципу правової визначеності.

З огляду на викладене, підстави для застосування позовної давності до позовних вимог Київської окружної прокуратури міста Харкова відсутні.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на істотні та вагомі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності.

Решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Київської окружної прокуратури міста Харкова у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору суд покладає на відповідачів, пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного з них.

При цьому, суд звертає увагу, що під час складання скороченого судового рішення судом було помилково зазначено та проголошено про покладення витрат зі сплати судового збору у повному обсязі лише на відповідача-3 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Канонір".

Отже суд, вважає за доцільне виправити помилку та на підставі ст. 129 ГПК України, покласти судові витрати на відповідачів, пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного з них.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 1, 4, 13, 20, 73-80, 86, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18.02.2014 № 5097-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації майна Харківської міської ради () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канонір" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. і зареєстрований в реєстрі за № 1231.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Канонір" () повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлову одноповерхову відокремлену будівлю літ. "Б-1" загальною площею 14,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а Харківську міську раду зобов`язати прийняти у власність вказану будівлю.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (м-н Конституції, буд. 16, м. Харків, 61003; ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б.Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001; ; банк отримувача: Державна казначейська служба України, код 820172, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) - витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 135,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Канонір" (вул. Квітки-Основ`яненка, буд. 7, м. Харків, 61003; ) на користь Харківської обласної прокуратури (вул. Б.Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001; ; банк отримувача: Державна казначейська служба України, код 820172, рахунок UA0007171, код класифікації видатків бюджету - 2800) - витрати зі сплати судового збору в розмірі 3405,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "02" березня 2026 р.

СуддяН.М. Кухар