УХВАЛА

09 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 902/1331/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025

у справі за позовом Заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі:

1) Міністерства оборони України

2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця

до 1) Вінницької міської ради

2) Релігійної громади Великомученика Георгія Побідоносця Української Православної Церкви

про визнання рішень недійсними та витребування земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Міноборони) та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця (далі - КЕВ) до Вінницької міської ради (далі - Міськрада) та Релігійної громади Великомученика Георгія Побідоносця Української Православної Церкви (далі - Релігійна громада) про визнання рішень Вінницький міської ради недійсними та витребування земельних ділянок.

На обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор вказує на неправомірну передачу у постійне користування Релігійній громаді земельних ділянок, що розташовані за адресою: просп. Коцюбинського, буд. 60, м. Вінниця на підставі рішень Міськради від 27.02.2009 № 2280 та від 23.08.2018 № 1313. Ці земельні ділянки, за доводами прокурора, є землями оборони і є власністю держави, а тому Міськрада, передаючи їх як землі комунальної власності у постійне користування Релігійній громаді, вийшла за межі своїх повноважень.

Рішенням від 03.06.2025 Господарський суд Вінницької області у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції встановив, що враховуючи принцип книжкового володіння одночасно фактичними володільцями спірних земельних ділянок є Вінницька Міськрада як власник, а також Релігійна громада як користувач на іншому речовому праві - праві постійного користування.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд зазначив, що належному способу захисту позивачів у спорі з іншими особами щодо права власності та права користування земельними ділянками відповідає позовна вимога про витребування на їх користь у власність та постійне користування з власності та постійного користування осіб, за якими зареєстровані такі права, земельних ділянок, ідентифікованих відповідними кадастровими номерами.

Натомість, господарський суд вказав, що прокурор, заявивши позов в інтересах КЕВ м.Вінниця, жодних позовних вимог, які його стосуються взагалі не пред`явив, зокрема, щодо права постійного користування спірними земельними ділянками, а в інтересах Міноборони як уповноваженого державного органу управління майном оборони не заявив позовних вимог про витребування нерухомого майна з незаконного володіння Вінницької Міськради, що позбавляє можливість вирішити питання відносно припинення комунальної власності на спірні земельні ділянки, за наслідками чого і припинити відповідну державну реєстрацію. При цьому, до Міськради заявлені лише вимоги про скасування рішень щодо надання земельних ділянок у постійне користування Релігійній громаді.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за вказаної редакції заявлених прокурором позовних вимог розгляд справи по суті і встановлення порушення відповідних прав держави та позивачів не призведе до відповідного захисту цих прав, оскільки витребування на користь держави земельних ділянок з постійного користування лише Релігійної громади не призведе до автоматичного припинення права комунальної власності цих земельних ділянок, які знаходяться також і у одночасному володінні Вінницької Міськради. Тобто не зважаючи на частково вірне обрання прокурором способу судового захисту порушеного права, сформована ним редакція позовних вимог не призведе до його ефективного захисту. При цьому, суд самостійно не уповноважений вийти за межі заявлених позовних вимог.

Окрім того, суд зауважив, що навіть якщо вважати, що спірні земельні ділянки відносяться до земель оборони, то вона повинні знаходитись в управлінні та користуванні Міноборони, а власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається відповідними земельними ділянками. Тобто речово-правова вимога прокурора в інтересах позивачів як власників земельних ділянок також не відповідає їх суб`єктивному праву, оскільки наявний у справі склад позивачів фактично не є тими не володіючими власниками земель оборони, які мають право заявити віндикаційний позов до незаконних володільців.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень Вінницької міської ради у контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що вони окремо не підлягають задоволенню, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду саме пред`явлення віндикаційного позову до володільців майна є належним та ефективним способом захисту прав власника чи титульного володільця земельної ділянки.

Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 09.12.2025 рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту, обраного прокурором. Зокрема, апеляційний суд вказав, що за наявності зареєстрованого права власності за Вінницькою Міськрадою, належним способом захисту є подання віндикаційного позову як до власника (Міськради), так і до користувача (Релігійної громади). Натомість позовні вимоги заявлені лише до користувача, що не дає підстав для припинення права комунальної власності, а отже не забезпечує ефективного захисту прав держави. Апеляційний суд також підтвердив, що право постійного користування є похідним від права власності і за відсутності позову до власника неможливо скасувати державну реєстрацію права комунальної власності.

Міноборони через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, у якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, витребувати з чужого незаконного володіння Релігійної громади на користь держави в особі Міноборони земельні ділянки з кадастровими номерами :01:037:0060 (площею 0,1745 га), :01:037:0216 (площею 0,3843 га).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів вирішила, що її подано з дотриманням вимог статей 287- 291 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Міноборони, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказав, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про витребування земельних ділянок, не врахували висновки, викладені, зокрема, у таких постановах Верховного Суду:

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц про те, що лише держава як власник має право визначати користувача земельної ділянки. Рішення органу, який не є уповноваженим на розпорядження такими землями, не породжує жодних правових наслідків;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 911/3594/17 та № 916/1415/19, відповідно до яких державна реєстрація речових прав створює лише спростовувану презумпцію, яка не є безспірним доказом наявності права. У випадку, якщо підстави для такої реєстрації є незаконними, вони можуть бути спростовані, а майно витребуване відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц та від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, згідно з якими власник не втрачає права на майно у випадку незаконної державної реєстрації права за іншою особою. Таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 де наголошено про те, що навіть якщо відповідні акти органу місцевого самоврядування не були оскаржені окремо, суд зобов`язаний надати їм правову оцінку у межах принципу jura novit curia. Ігнорування цього обов`язку є порушенням матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, за доводами Міноборони, суди застосували норми статей 77, 84, 122 Земельного кодексу України та статті 387 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування в подібних правовідносинах, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Помилкою судів, на думку Міноборони, є ігнорування спеціального правового режиму земель оборони. Частина 2 статті 77 Земельного кодексу України імперативно встановлює, що землі оборони можуть перебувати виключно у державній власності. Частина 4 статті 84 цього Кодексу прямо передбачає, що землі, які не можуть перебувати у приватній або комунальній власності, належать до земель державної власності. Таким чином, незалежно від будь-яких записів у Державному реєстрі речових прав, землі оборони за своєю правовою природою не можуть бути об`єктом права комунальної власності територіальної громади. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій фактично виходили з формальної наявності запису про комунальну власність Вінницької Міськради. Такий підхід суперечить усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої державна реєстрація речових прав створює лише спростовувану презумпцію наявності права, але не є безспірним доказом його законності (постанови у справах №911/3594/17, №916/1415/19). У разі незаконності правової підстави такої реєстрації вона підлягає спростуванню, а майно - витребуванню відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного, враховуючи обґрунтування Міноборони випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали касаційної скарги є достатніми для відкриття касаційного провадження.

За змістом статті 295 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Оскільки подання відзиву на касаційну скаргу в письмовій формі є правом учасників справи, то у разі реалізації такого права суд касаційної інстанції встановлює відповідний строк для подання зазначеного відзиву.

Керуючись статтями 234, 235, 287- 291, 294, 295 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відкрити касаційне провадження у справі № 902/1331/24 за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 і здійснити перегляд оскаржуваних судових рішень у відкритому судовому засіданні 08 квітня 2026 року о 12:00 у приміщенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, у залі судових засідань № 10 (кабінет № 332).

2. Учасники справи мають право подати до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу до 26 березня 2026 року, відсутність яких не перешкоджатиме здійсненню касаційного перегляду.

3. Інформацію щодо розгляду справи можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі "Інтернет" за вебадресою: http://supreme.court.gov.ua.

4. Довести до відома учасників справи, що їхня явка в судове засідання є необов`язковою. Верховний Суд також роз`яснює про право сторін подати заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також про їхнє право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку статті 197 Господарського процесуального кодексу України.

5. Витребувати з Господарського суду Вінницької області/Північно-західного апеляційного господарського суду матеріали справи № 902/1331/24.

6. Копію ухвали надіслати до Господарського суду Вінницької області та Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський