СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Харків Справа № 917/1818/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя Шутенко І.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (вх.№2789П/1-43) на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 (суддя Кльопов І.Г. повний текст складено 01.12.2025) у справі №917/1818/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" м.Дніпро,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" м.Кременчук,

про стягнення 91 470,90грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" про стягнення 70 942,01грн - інфляційні нарахувань та 20 528,89грн. - 3% річних, нарахованих за невиконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки продукції № 12/37-24 від 05.04.2024 в частині здійснення своєчасної оплати.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі №917/1818/25 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" 70 942,01грн - інфляційних нарахувань та 20 528,89грн. - 3% річних, нарахованих за невиконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки продукції № 12/37-24 від 05.04.2024, а також судовий збір у розмірі 2 422,40грн. та 10 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду 23.12.2025 через систему Електронний суд з апеляційною скаргою, в якій просить суд:

1. Поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду.

2. Прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження.

3. Скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі № 917/1818/25.

4. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ ГП Комплексні рішення у повному обсязі.

5. У разі визнання істотних порушень норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд.

6. У разі відхилення основних доводів апеляційної скарги, Відповідач просить суд зменшити на 90 % розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

7. Стягнути з Позивача на користь Відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про можливість застосування ст. 625 ЦК України після ухвалення рішення суду у справі №917/2191/24 та до моменту його фактичного виконання, оскільки після набрання рішенням суду законної сили первісне договірне грошове зобов`язання припинилося шляхом його заміни на обов`язок виконати судове рішення і в даному випадку правовідносини сторін у цей спірний період регулювалися саме Законом України «Про виконавче провадження», а не нормами договірного чи зобов`язального права.

Відповідач вважає, що стаття 625 ЦК України не передбачає відповідальності за затримку виконання судового рішення, а виключно за прострочення виконання грошового зобов`язання. На думку апелянта, суд першої інстанції ухвалюючи спірне рішення фактично ототожнив різні за правовою природою правовідносини, що призвело до неправильного застосування норми матеріального права.

Апелянт просить у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, просимо застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України і зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до мінімального справедливого розміру, з урахуванням фактичних обставин справи та принципів пропорційності, розумності й добросовісності.

Системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 23.12.2025 для розгляду справи №917/1818/25 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 у справі №917/1818/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі №917/1818/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі №917/1818/25 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Позивачу встановлено строк 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів позивачу.

30.12.2025 представник позивача через систему Електронний суд подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№14995), в якому просить у задоволені апеляційної скарги ТОВ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" відмовити повністю, а рішення Господарського суду Полтавської області від 01 грудня 2025 року у справі №917/1818/25 залишити без змін. Позивач у відзиві зазначає, що заявлені вимоги в межах даного судового провадження обмежені обмеженні періодом між кінцевою датою розрахунку в межах справи №917/2191/24 та фактичним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за Договором, а саме 17 серпня 2025 року. У вищезазначений період жодні обмеження в частині дії ст. 625 ЦК України не існувало, з огляду на наявність у цей період грошового зобов`язання яке не було виконано відповідачем у належний спосіб. Помилковість висновків відповідача свідчать про те, що відповідач не розмежовує звернення позивача до суду, та пред`явлений період до стягнення, що призводить до помилковості висновків відповідача про те, що заявлені вимоги лежать поза межами періоду виконання грошового зобов`язання.

Позивач наголошує, що у заявлений період, а саме з 26 листопада 2024 року по 17 серпня 2025 року грошове зобов`язання, зі сплати основного грошового зобов`язання за Договором поставки №12/37-24 від 05 квітня 2024 року зі сторони відповідача не відбулось, що свідчить про законність та обґрунтованість заявлених грошових вимог.

Наявність рішення суду у справі №917/2191/24 не змінює та не трансформує основне зобов`язання за період з 26 листопада 2024 року по 17 серпня 2025 року, а виключно констатувало законність заявлених вимог про стягнення суми основного зобов`язання, та штрафних санкцій за період до 26 листопада 2024 року. Заявлений період у даній справі не був ні предметом оцінки ні предметом позову у справі 917/2191/24 а отже не може розглядатися як повторний та або тотожний про яке наголошує невірно скаржник.

Вказує на те, що правових підстав для застосування зменшення на 90% заявлених вимог в частині 3% річних та сум інфляції у суду першої та апеляційної інстанції були відсутні.

Зазначає, що станом на момент подачі відзиву у даній справі позивач заявляє орієнтовну суму витрат, які понесені та/або будуть понесені позивачем ТОВ «ГП Комплексні Рішення» у формі витрат на правничу допомогу пов`язаних з апеляційним розглядом у межах справи №917/1818/24 у сумі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) 00 копійок. Відтак, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (вул. Свіштовська, 4, м. Кременчук, Полтавська область, 39609, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" (вул. Січеславська Набережна, 15А, м. Дніпро, 49000, ідентифікаційний ) 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) 00 копійок витрат на правову допомогу понесених під час апеляційного провадження у справі №917/1818/25.

12.01.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/1818/25.

З матеріалів справи вбачається, що сторони належним чином повідомленні про відкриття апеляційного провадження та розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від учасників справи до суду не надходило.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При дослідженні матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлені такі обставини справи.

05.04.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (далі - відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" (далі - позивач, постачальник) було укладено договір №12/37-24 поставки продукції.

На умовах цього договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець - оплатити і прийняти продукцію (далі - товар). Товар може бути переданий покупцю партіями (п. 1.1 договору).

Ціна товару, який підлягає передачі за цим договором, визначається сторонами та вказується в рахунках на оплату товару або додатках до даного договору, які вважаються його невід`ємною частиною. Сторони погоджуються з тим, що оплата покупцем рахунку, виставленого постачальником, засвідчує факт згоди покупця із ціною товару. Сторони домовились, що ціна товару, визначена сторонами, вважається звичайною та відповідає рівню справедливих ринкових цін згідно чинного законодавства (п. 1.2 договору).

Остаточна сума договору складається з усіх підписаних сторонами специфікацій (п. 1.2 договору).

Товар поставляється згідно заявки покупця в терміни зазначені в додатках на кожну окрему поставку (п. 2.1 договору).

Місцем передачі товару є склад Постачальника (п. 2.2 договору).

Поставка товару здійснюється транспортом та за рахунок покупця (п. 2.5 договору).

Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару і відповідної документації на товар покупцеві (підписання видаткової накладної) (п. 2.6 договору).

Оплата проводиться па умовах попередньої оплати згідно рахунків на оплату (п. 3.1 договору).

За узгодженням сторін, можлива поставка товару з наступною оплатою (п. 3.2 договору).

За умов розрахунку відповідно пункту 3.2 даного договору, покупець зобов`язується зробити перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, по факту поставки всієї партії товару, але не пізніше 20 робочих днів (п. 3.3 договору).

При прийманні товару за кількістю і якістю сторони керуються цим договором, а також у частині, не врегульованій цим договором, чинним законодавством України, зокрема Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № П-6, та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П-7 (п. 4.2 договору).

У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України (п. 6.1 договору).

У випадку прострочення терміну оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати (п. 6.2 договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання та скріплення печаткою обома сторонами та діє до 31 грудня 2024 року та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не заявить про відмову від співпраці до кінця календарного року. Припинення договору не тягне за собою припинення невиконаних зобов`язань та не звільняє від відповідальності за їх невиконання (п. 8.1 договору).

Сторонами укладено ряд специфікацій - додатків до договору (невід`ємні частини договору), за якими сторонами узгоджувалися найменування, кількість, ціна, вартість товару, порядок розрахунків, термін постачання тощо.

Відповідно до п. 2 додатків № 5, 6 до договору №12/37-24 від 05.04.2024 року сторони узгодили, що оплата за товар здійснюється шляхом попередньої оплати, на підставі виставленого рахунку, у розмірі не менш 50% вартості до відвантаження товару. Оплата решти вартості відвантаженого товару (по кожному видатковому документу) здійснюється по факту поставки, але у строк не більше ніж п`ять (5) робочих днів.

У додатках № 7, 9 до договору №12/37-24 від 05.04.2024 року сторони узгодили, що оплата за товар здійснюється шляхом попередньої оплати, на підставі виставленого рахунку, у розмірі не менш 50% вартості замовленого до відвантаження товару. Оплата решти вартості відвантаженого товару (по кожному видатковому документу) здійснюється по факту поставки, але у строк не більше ніж п`ять (5) робочих днів.

Постачання товару здійснюється транспортом покупця та за рахунок покупця на умовах EXW м. Дніпро, склад постачальника (відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс у редакції 2020 року) (п. 4 додатків № 5, 6, 7, 9 до договору №12/37-24 від 05.04.2024 року).

Позивач зазначає, що ним на виконання умов договору та відповідно до додатків до договору сформовано та направлено на оплату ТОВ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" рахунки на оплату у загальному розмірі 16 222 992,94 грн (№ CS-00006/24 від 08 квітня 2024 року на суму 43 200,00 грн; № CS-00007/24 від 08 квітня 2024 року на суму - 9 420,84 грн; № CS-000011/24 від 23 квітня 2024 року на суму - 2 458 656,00 грн; № CS-000012/24 від 23 квітня 2024 року на суму - 532 500,00 грн; № CS-000013/24 від 23 квітня 2024 року на суму - 1 113 780,00 грн; № CS-000014/24 від 07 травня 2024 року на суму - 944 344,80 грн; № CS-000015/24 від 07 травня 2024 року на суму - 3 836 426,40 грн; № CS-000016/24 від 07 травня 2024 року на суму - 3 409 062,00 грн; № CS-000019/24 від 24 червня 2024 року на суму - 1 379 958,10 грн; № CS-000022/24 від 01 серпня 2024 року на суму - 43 200,00 грн; № CS-000023/24 від 05 серпня 2024 року на суму - 387 979,20 грн; № CS-000024/24 від 06 серпня 2024 року на суму - 724 386,00 грн; № CS-000025/24 від 15 серпня 2024 року на суму - 428 619,60 грн; № CS-000026/24 від 20 серпня 2024 року на суму - 180 000,00 грн; № CS-000028/24 від 29 серпня 2024 року на суму - 472 260,00 грн; № CS-000029/24 від 12 вересня 2024 року на суму - 259 200,00 грн).

Однак відповідачем було здійснено оплату рахунків № CS-000013/24 від 23 квітня 2024 року на суму - 1 113 780,00 грн, № CS-000014/24 від 07 травня 2024 року на суму - 944 344,80 грн; № CS-000015/24 від 07 травня 2024 року на суму - 3 836 426,40 грн, № CS-000019/24 від 24 червня 2024 року на суму - 1 379 958,10 грн; № CS-000028/24 від 29 серпня 2024 року на суму - 472 260,00 грн; № CS-000029/24 від 12 вересня 2024 року на суму - 259 200,00 грн - не в повному обсязі, у результаті чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 942 871,30 грн.

На виконання умов договору та додатків до нього позивач поставив відповідачу товар, зокрема: - поставка товару в межах умов додатку №5 від 23.04.2024 року та рахунку № CS-000013/24 від 23 квітня 2024 року на суму 1 113 780,00 грн була здійснена 09.05.2024 року (видаткова накладна №0007 від 09.05.2024 року на суму 90 000,00 грн, товарно - транспортна накладна №0005 від 08.05.2024 року), 13.05.2024 року (видаткова накладна №0009 від 13.05.2024 року на суму 587 340,00 грн, товарно - транспортна накладна №0007 від 13.05.2024 року) та 15.05.2024 року (видаткова накладна №0013 від 15.05.2024 року на загальну суму 482 700,00 грн (436 440,00 грн - сума, на яку поставлено товар за рахунком № CS-000013/24 , товарно - транспортна накладна №00010 від 15.05.2024 року). Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000013/24 від 23 квітня 2024 року грошові кошти у розмірі 1 113 000,00 грн (недоплачено 780,00 грн);

- поставка товару в межах умов додатку №6 від 07.05.2024 року та рахунку № CS-000014/24 від 07 травня 2024 року на загальну суму 944 344,80 грн була здійснена 11.06.2024 року (видаткова накладна №0017 від 11.06.2024 року на суму 132 026,40 грн, товарно - транспортна накладна №00012 від 11.06.2024 року), 19.08.2024 року (видаткова накладна №0035 від 19.08.2024 року на суму 103 118,40 грн, товарно - транспортна накладна №00018 від 19.08.2024 року) та 09.09.2024 року (видаткова накладна №0045 від 09.09.2024 року на суму 709 200,00 грн, товарно - транспортна накладна №00021 від 09.09.2024 року). Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000014/24 від 07.05.2024 року грошові кошти у розмірі 923 040,00 грн (недоплачено 21 304,80 грн);

- поставка товару в межах умов додатку №7 від 07.05.2024 року та рахунку № CS-000015/24 від 07 травня 2024 року на загальну суму 3 836 426,40 грн була здійснена 11.06.2024 року (видаткова накладна №0015 від 11.06.2024 року на суму 76 800,00 грн, товарно - транспортна накладна №00011 від 11.06.2024 року, видаткова накладна №0018 від 11.06.2024 року на суму 30 096,00 грн, товарно - транспортна накладна №00012 від11.06.2024 року) 18.06.2024 року (видаткова накладна №0023 від 18.06.2024 року на суму 118 404,00 грн, товарно - транспортна накладна №00013 від 18.06.2024 року), 02.07.2024 року (видаткова накладна №0025 від 02.07.2024 року на суму 802 076,40 грн, товарно - транспортна накладна №00014 від 02.07.2024 року), 09.07.2024 року (видаткова накладна №0030 від 09.07.2024 року на суму 559 650,00 грн, товарно - транспортна накладна №00016 від 09.07.2024 року), 22.08.2024 року (видаткова накладна №0040 від 22.08.2024 року на суму 1 805 481,60 грн, товарно - транспортна накладна №00019від 22.08.2024 року), 09.09.2024 року (видаткова накладна №0046 від 09.09.2024 року на суму 428 318,40 грн, товарно - транспортна накладна №00021 від 09.09.2024 року).

Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000015/24 від 07.05.2024 року грошові кошти у розмірі 3 024 399,90 грн. Позивач також зазначає, що відповідачем в межах проведення оплати за рахунком фактурою №CS-000016/24 від 07.05.2024 року внесено грошові кошти у більшому розмірі ніж зазначено у рахунку - на 40 938,00 грн. Вказаний надлишок був зарахований позивачем до рахунку №CS-000015/24 від 07.05.2024 року. Отже заборгованість відповідача в частині оплати грошових коштів за рахунком № CS-000015/24 від 07.05.2024 року склала 771 088,50 грн);

- поставка товару в межах умов додатку №9 від 24.06.2024 року та рахунку № CS-000019/24 від 24 червня 2024 року на загальну суму 1 379 958,10 грн була здійснена 04.07.2024 року (видаткова накладна №0026 від 04.07.2024 року на суму 741 608,08 грн, товарно - транспортна накладна №00015 від 04.07.2024 року,), 09.07.2024 року (видаткова накладна №0028 від 09.07.2024 року на суму 171 600,00 грн, видаткова накладна №0027 від 09.07.2024 року на суму 232 750,02 грн, товарно - транспортна накладна №00016 від 09.07.2024 року), 19.08.2024 року (видаткова накладна №0039 від 19.08.2024 року на суму 234 000,00 грн, товарно - транспортна накладна №00018 від 19.08.2024 року,).

Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000019/24 від 24.06.2024 року грошові кошти у розмірі 1 355 600,10 грн (недоплачено 24 358,00 грн);

- поставка товару в межах умов додатку №16 від 29.08.2024 року та рахунку № CS-000028/24 від 29.08. 2024 року на загальну суму 472 260,00 грн була здійснена 11.09.2024 року (видаткова накладна №0049 від 11.09.2024 року на суму 472 260,00 грн, товарно - транспортна накладна №00023 від 11.09.2024 року).

Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000028/24 від 29.08.2024 року грошові кошти у розмірі 438 600,00 грн (недоплачено 33 660,00 грн);

- поставка товару в межах умов додатку №18 від 12.09.2024 року та рахунку № CS-000029/24 від 12.09.2024 року на загальну суму 259 200,00 грн була здійснена 17.09.2024 року (видаткова накладна №0050 від 17.09.2024 року на суму 259 200,00 грн, товарно - транспортна накладна №00024 від 17.09.2024 року).

Відповідачем сплачено по рахунку № CS-000029/24 від 29.08.2024 року грошові кошти у розмірі 167 520,00 грн (недоплачено 91 680,00 грн).

Всі розбіжність у вартості товару (з ПДВ) між додатками до договору та рахунками на оплату пояснюється тим, що під час виконання умов договору в усній формі вносилися корегування в частині кількості товару, а отже і його вартості.

30.10.2024 року ним було проведено звірку взаємних розрахунків між ТОВ "ГП Комплексні рішення" та ТОВ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" в межах виконання зобов`язань в частині договору та встановлено розбіжності в частині повної оплати покупцем суми за поставлений товар. Було складено відповідні акти звірки взаємних розрахунків в межах договору та направлені на офіційну поштову адресу відповідача, також засобами електронного зв`язку, що підтверджується копіями супровідного листа вих.№24-143-11 від 06.11.2024 року, опису вкладення, поштової накладної, фіскального чеку та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

13.11.2024 року позивачем направлено на адресу відповідача лист - вимогу вх. №24-144-11 про сплату заборгованості, що підтверджується копіями опису вкладення, поштової накладної та фіскального чеку.

Позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою, на підставі якої було відкрите та на даний час Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000106 від 27.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України.

22.11.2024 року відповідач направив на адресу позивача відповідь (вих. №01-19/1290) на лист - вимогу (№24-144-11 від 13.11.2024 року), де було вказано про недопоставку матеріалів, сумніви щодо оригінальності первинних бухгалтерських документів, отриманих від позивача, та про триваюче досудове розслідування у кримінальному провадженні, загальну суму збитків завданих відповідачу неправомірними діями.

Позивач зазначає, що відповідач не оплатив за поставлений товар в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 942 871,30 грн.

У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку зі сплати товару, позивач на підставі п. 6.2 договору, ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу пеню на суму 32 022,05 грн, 3% річних на суму 5 644,68 грн та інфляційні на суму 48 920,03 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10 березня 2025 року у справі №917/2191/24, залишеним без змін Постановою Східного апеляційного господарського суду від 03 липня 2025 року позовні вимоги ТОВ ГП Комплексні Рішення задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (вул. Свіштовська, 4, м. Кременчук, Полтавська область, 39609, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" (вул. Січеславська Набережна, 15А, м. Дніпро, 49000, ідентифікаційний ) 942 871,30 грн основного боргу, 32 022,05 грн пені, 5 412,96 грн 3% річних, 35 622,95 грн інфляційних втрат та 12 191,15 грн судового збору.

Позивач зазначає, що 18 серпня 2025 року на банківський рахунок ТОВ ГП Комплексні Рішення надійшли грошові кошти від ТОВ КЗТВ на виконання судових рішень у справі №917/2191/24, що підтверджується відповідною банківською випискою.

Так, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання по сплаті заборгованості за договором №12/37-24 від 05.04.2024 позивачем нараховані за період з 26.11.2024 по 17.08.2025 інфляційні втрати у розмірі 70 942,01 грн та 3% річних у розмірі 20 528,89 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 70 942,01 грн та 3% річних у розмірі 20 528,89 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що не визнає факту поставки позивачем товару в обсязі зазначеному в позовній заяві. Так, відповідач зазначає, що на сьогоднішній день досудовим розслідуванням вже встановлено, що службові особи ТОВ ГП Комплексні рішення діючи за попередньою змовою із службовими особами ТОВ Кременчуцький завод технічного вуглецю, а також за пособництва працівників ТОВ Інвентум Україна, які з використанням отриманих вогнетривких матеріалів здійснювали на території Заводу будівельні роботи з ремонту котла №5, під час виконання умов договору поставки продукції №12/37-24 від 05.04.2024 внесли недостовірні відомості до первинних документів щодо обсягів постачання товару, в результаті чого потерпілому ТОВ КЗТВ спричинено збитків на загальну суму 1 643 470, 00 грн. Окрім отриманих у ході досудового розслідування доказів, факт спричинення Відповідачу матеріальних збитків також підтверджується:- даними документальної інвентаризації (Протокол № 1 засідання інвентаризаційної комісії від 11.06.2025), якою встановлено відхилення між кількістю вогнетривких матеріалів за видатковими накладними, отриманими від ТОВ ГП Комплексні рішення та Журналом реєстрації ввезення ТМЦ на підприємство, а саме не зафіксовано ввезення на ТОВ КЗТВ товару в кількості 53,639 тон на загальну суму 1 643 470, 00 грн.;- висновками комісійної судової будівельно-технічної експертизи №6 від 24.03.2025, проведеної експертами Полтавського відділення Національного наукового центру Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса , якими встановлено факт внесення до первинно-облікової документації по ремонту обмурівки котла № 5, розташованого на території Заводу (акти приймання виконаних будівельних робіт №№1-20), недостовірних відомостей, а саме завищено виконання робіт на 22,09 м3, що в перерахунку на вагу умовно дорівнює 53 тони та за вартістю складає спричинений Відповідачу збиток у сумі 1 643 470, 00грн.

Вважає, що у справі №917/2191/24 вже були розглянуті всі правовідносини між сторонами, що виникли з договору поставки № 12/37-24 від 05.04.2024, зокрема судом першої інстанції рішенням від 10.03.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.07.2025, було стягнуто з ТОВ Кременчуцький завод технічного вуглецю на користь ТОВ ГП Комплексні рішення 942 871,30 грн основного боргу, 32 022,05 грн пені, 5 412,96 грн 3 % річних, 35 622,95 грн інфляційних втрат і 12 191,15 грн судового збору.

Таким чином, на думку відповідача, суд уже надав оцінку зобов`язанню сторін за цим самим договором і стягнув усі передбачені ст.625 ЦК України санкції. Новий позов, навіть якщо він формально охоплює пізніший період, є продовженням того самого зобов`язання і суперечить принципу res judicata (остаточності судового рішення).

Вважає, що застосування ст. 625 ЦК України після ухвалення рішення суду є неправомірним, оскільки вказана норма закону передбачає відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, а не за затримку виконання судового рішення. Відповідач важає, що після набрання рішенням суду законної сили боржник більше не є стороною договірного зобов`язання між сторонами виникають відносини з виконання судового рішення.

Вважає, що позивачем не вірно визначено період прострочення. Позивач розраховує санкції за період з 26.11.2024 по 17.08.2025, тобто з моменту звернення до суду із попередньою позовною заявою до ухвалення судом рішення, яке набрало законної сили. Однак, заявлений період не може вважатися простроченням, оскільки зобов`язання на цей момент було предметом судового спору, а не простроченням у договірному сенсі.

Зазначає, що у позивача відсутні підстави для нового нарахування 3 % та інфляційних втрат, оскільки після виконання рішення суду зобов`язання припиняється (ст. 599 ЦК України). Положення ст. 625 ЦК не можуть бути застосовані до періоду між набранням рішенням законної сили та його фактичним виконанням, адже цей період регулюється не цивільним правом, а Законом України Про виконавче провадження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)).

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Виходячи із положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Колегією суддів встановлено, що Господарський суд Полтавської області рішенням від 10.03.2025 у справі №917/2191/24 стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" заборгованості за Договором №12/37-24 від 05.04.2024 у розмірі 942 871,30 грн основного боргу, 32 022,05 грн пені, 5 412,96 грн 3% річних, 35 622,95 грн інфляційних втрат

У вказаному рішенні суд встановив наявність правових підстав для захисту прав позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення", шляхом стягнення заборгованості у заявленому розмірі.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 03 липня 2025 року рішення Господарського суду Полтавської області залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

18 серпня 2025 року на банківський рахунок ТОВ ГП Комплексні Рішення надійшли грошові кошти від ТОВ КЗТВ на виконання судових рішень у справі №917/2191/24, що підтверджується відповідною банківською випискою.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 942 871,30 грн за період з 26.11.2024 по 17.08.2025, а тому позивач правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

Позивачем заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 70 942,01 грн. та 3% річних у розмірі 20 528,89 грн. за період з 26.11.2024 по 17.08.2025.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі Ліга, колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок виконано у відповідності до положень діючого законодавства, є обґрунтованими та арифметично правильним.

На спростування доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає про таке.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц,постанови Верховного суду від 04 жовтня 2019 року у справах № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/170.

Отже, суд вважає, що вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що оплата боргу була здійснена 18.08.2025 на виконання судового рішення, а не договору; заявлені вимоги не спрямовані на відновлення майнового стану позивача, а мають характер повторної компенсації; наявні ознаки зловживання правом на судовий захист.

З огляду на наведене апеляційним судом вище, а також те, що періодом прострочення виконання грошового зобов`язання з 26.11.2024 по 17.08.2025, тобто до фактичної сплати відповідачем заборгованості, доводи відповідача є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Судова колегія також не приймає посилання апелянта на наявність кримінального провадження №0000106, у якому, за посиланням відповідача, досліджується внесення недостовірних відомостей до первинних документів; фактична відсутність поставки товару у заявленому обсязі; спричинення відповідачу значних матеріальних збитків, оскільки позовні вимоги у цій справі №917/1818/25 стосується стягнення з відповідача інфляційних та річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості, підтвердженої судовим рішенням у справі №917/2191/24, яке є чинним.

Відповідач просить зменшити на 90 % розмір заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3 % річних. Зазначає, що позивач не довів наявності будь-яких реальних майнових збитків, яких він зазнав у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.

Наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Посилається на судову практику Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. З аналізу зазначеного вбачається, що під неустойкою розуміється штраф та/або пеня.

В той же час, у цій справі заявлені позовні вимоги стосуються 3% річних та інфляційних витрат, які позивач поніс у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за Договором поставки №12/37-24 від 05 квітня 2024 року.

Таким чином, заявлені вимоги у цій справі не є вимогами про стягнення неустойки, а отже наведені відповідачем постанови Верховного Суду не можуть бути застосовані до даних правовідносин з огляду на їх неревантність та різний предмет спору.

Водночас, судова колегія посилається на висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, у якій конкретизовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (щодо застосування положень статті 625 ЦК України) та зазначено, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивач заявив до стягнення з відповідача 3% річних, тобто мінімальний розмір, передбачений законодавством (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а не збільшений за домовленістю сторін, отже, в даному випадку відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру 3% річних (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №921/94/21).

Судом також враховується і те, що право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, визначене ч. 2 ст. 625 ЦК України, є гарантіями, які надають кредитору можливість захистити власні інтереси. Позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, що через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг (див. постанову Верховного Суду від 01.04.2025 у справі №910/19066/23).

Наводячи своє мотивування щодо необхідності зменшення стягуваних сум 3% річних та інфляційних втрат на 90%, відповідач фактично просить звільнити його від відповідальності, що у свою чергу нівелює інститут відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, встановлених статтею 625 Цивільного кодексу України.

За таких умов, відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції також стягнув з відповідача на користь позивача 10 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в повному обсязі, апелянт не навів жодного аргументу в чому полягає незаконність рішення в цій частині.

А відтак підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача 10 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів також не вбачає.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Приймаючи до уваги вищевикладене, доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів, як безпідставні та необґрунтовані.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, позиція суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі №917/1818/25 слід залишити без змін.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Крім того, позивач у відзиві на апеляційну скаргу заявив до стягнення з відповідача 20 000грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та співмірності заявлених позовних вимог з ціною позову.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду апеляційної інстанції копії Договору про надання правової допомоги від 06.01.2025, укладений між ТОВ "ГП Комплексні рішення" та Адвокатом Тетеря Валерій Ігорович, Додаткової угоди № 4 від 23.12.2025 до Договору про надання правничої допомоги від 06.01.2025, відповідно до якої сторони погодили фіксовану оплату у розмірі 20 000,00грн., Акту приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2025 за Договором про надання правничої допомоги від 06.01.2025 та Додаткової угоди №4 з детальним описом виконаних робіт на суму 20 000,00грн.

Наявність статусу адвоката та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 19.12.2024 року № 5933 у Тетері В.І. підтверджується витягом з реєстру адвокатів України Національної асоціації адвокатів України (міститься в матеріалах справи).

За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Дослідивши подані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, враховуючи характер спору по даній справі, ступінь її складності, незначний обсяг матеріалів у справі, керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд апеляційної інстанції вважає завищеним розмір таких витрат.

Правова позиція сторін не змінювалась протягом всього судового розгляду, відтак адвокату Тетері В.І. під час апеляційного розгляду справи №917/1818/25, не потрібно було вивчати додаткові джерела права та судову практику, оскільки останній не міг бути необізнаним про позицію відповідача, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи та доводи, якими відповідач обґрунтовував апеляційну скаргу, тобто, підготовка до розгляду цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Отже, суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює вказані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону у справі (відповідача).

Отже, заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, на думку колегії суддів, не узгоджується з вищенаведеними вимогами чинного законодавства щодо розумності, необхідності та співмірності відповідних витрат.

Зазначене є підставою для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з іншої сторони. Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18.

Згідно із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.01.2023 у cправі №910/7032/17, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази, зважаючи на положення чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що заява ТОВ "ГП Комплексні рішення" про розподіл витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, із стягненням з відповідача на користь заявника витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. В решті заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 01.12.2025 у справі №917/1818/25 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький завод технічного вуглецю" (вул.Свіштовська, 4, м.Кременчук, Полтавська область, 39609, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГП Комплексні рішення" (вул.Січеславська Набережна, 15а, м.Дніпро, 49000, ) 7000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.А. Шутенко