ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/1315/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.

при секретарі судового засідання Самойловій С.А.,

за участю представників сторін:

від прокуратури Страхова А.М. (посвідчення № 081592 від 04.08.2025);

від позивача - Нагайцев Д.Ф. (в порядку самопредставництва);

від відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/1315/25

за позовом заступника керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області (85300, Донецька обл., м. Покровськ, вул. Центральна, буд. 148) в інтересах держави в особі відділу освіти Покровської міської ради Донецької області (85300, Донецька обл., м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 14, );

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» (65003, м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 298, )

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 299 408,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2025 Заступник керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі відділу освіти Покровської міської ради Донецької області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. № 1349/25) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» про визнання недійсними додаткових угод: № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, укладеного між відділом освіти Покровської міської ради та ТОВ «ЕЛЕКТРО ПРАЙМ» за результатами закупівлі ID: UA-2020-05-08-000640-а та стягнення безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 299 408,14 грн. на користь відділу освіти Покровської міської ради, а також витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає про недійсність оспорюваних додаткових угод як таких, що укладені з порушенням положень ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі". При цьому, оскільки внаслідок укладання оспорюваних додаткових угод позивачем було необґрунтовано сплачено на користь відповідача грошові кошти у сумі 299 408,14 грн, такі, на підставі положень 1212 ЦК України, підлягають поверненню позивачу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.04.2025 прийнято до розгляду позовну заяву заступника керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі відділу освіти Покровської міської ради Донецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» та відкрито провадження у справі № 916/1315/25 за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 30.04.2025.

21.04.2025 року до суду від відділу освіти Покровської міської ради Донецької області надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції представника відділу (вх. № 12656/25), яка задоволена ухвалою суду від 21.04.2025.

В судовому засіданні 30.04.2025 судом постановлено протокольну ухвалу, якою відкладено підготовче засідання на 28.05.2025.

20.05.2025 до суду від відділу освіти Покровської міської ради Донецької області надійшли додаткові пояснення (вх. №16083/25), в яких позивач вказує на те, що додаткова угода № 1 від 16.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 укладалась з дотриманням вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку, що призвело до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, водночас додаткові угоди № 2 від 18.12.2020 та № 3 від 21.12.2020 про збільшення ціни за 1кВт/год електроенергії укладені з порушенням відповідної норми закону, оскільки загальний відсоток підвищення ціни перевищив 10% від ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору, а додаткова угода № 5 від 28.12.2020 до договору укладена без порушень законодавства у сфері закупівель, однак у зв`язку з тим, що вона закріплює ціну за 1 кВт/год електроенергії, яка є похідною від додаткових угод №№1-3, також підлягає скасуванню. За наведеного позивач підтримує позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсними додаткових угод № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020 та № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивача 181 439,03 грн зайво сплачених коштів.

27.05.2025 до суду від заступника керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області надійшли письмові пояснення щодо розрахунку суми зайво сплачених коштів (вх. №16765/25), в яких прокурором наведено відповідний розрахунок, який він просив врахувати під час розгляду даної справи та долучити до матеріалів.

Судове засідання, призначене на 28.05.2025, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Мостепаненко Ю.І. на лікарняному з 01.05.2025, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.07.2025, враховуючи вихід судді Мостепаненко Ю.І. з лікарняного, підготовче засідання у справі № 916/1315/25 призначено на 20 серпня 2025 р. у розумний строк згідно ст. 114 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.08.2025 провадження у справі № 916/1315/25 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24; зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі №916/1315/25.

07.01.2026 до суду від заступника керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області надійшло клопотання (вх.№391/26), згідно якого останній просить суд поновити провадження у справі №916/1315/25 у зв`язку з усуненням обставин, що раніше зумовили його зупинення, а саме прийняття Великою палатою Верховного Суду за результатами розгляду справи № 920/19/24 постанови від 21.11.2025, якою касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 року та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 року у справі № 920/19/24 залишено без змін.

Між тим, суддя Мостепаненко Ю.І. з 12.12.2025 по 09.01.2026 перебувала у відпустці, а з 12.01.2026 по 30.01.2026 на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.02.2026, враховуючи вихід судді Мостепаненко Ю.І. з лікарняного провадження у справі №916/1315/25 поновлено та призначено підготовче засідання на 18 лютого 2026 р.

17.02.2026 до суду від відділу освіти Покровської міської ради Донецької області надійшли додаткові пояснення (вх. №5826/26), в яких позивач наполягав на правомірності укладення додаткової угоди №1 від 16.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, оскільки пунктом 1 цієї угоди було змінено ціну за 1 кВт/год електроенергії з 1,59 грн до 1,67483 грн на підстав п.7 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а пунктом 2 цієї додаткової угоди збільшено ціну з 1,67483 грн до 1,84 грн на підставі п.2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з наведеним позивач вважає, що ціна за 1 кВт/год електроенергії за договором мала бути встановлена на рівні додаткової угоди №1 від 16.12.2020 у розмірі 1,84 грн, а тому сума зайво сплачених коштів становить 181 439,05 грн, яку позивач просить вважати вірною та враховувати технічну помилку допущену ним при розрахунку відповідної суми, наведеної у попередніх додаткових письмових поясненнях.

В судовому засіданні 18.02.2026 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 916/1315/25 та призначення справи до розгляду по суті на 11.03.2026, про що ухвалою суду від 18.02.2026 повідомлено ТОВ «Електро Прайм» в порядку ст. 120 ГПК України.

04.03.2026 від заступника керівника Покровської окружної прокуратури Донецької області надійшли додаткові пояснення (вх. №7772/26), згідно яких останній зазначає, що здійснений відділом освіти Покровської міської ради Донецької області розрахунок надмірно сплачених коштів є таким, що суперечить нормам чинного законодавства, що регулюють ринок електричної енергії та у сфері публічних закупівль, враховуючи викладене прокурор просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 11.03.2026 представник прокуратури підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити; представник позивача підтримав позовні вимоги в частині: визнання недійними додаткових угод: № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 та стягнення з відповідача 181 439,05 грн., просив суд відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Представник відповідача в жодне судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи.

Так, відповідачу - ТОВ «Електро Прайм» ухвали суду було надіслано на його юридичну адресу: 65003, м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 298, що зазначена у відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань № 1262263 від 03.04.2025, отриманою на запит суду, однак поштові повідомлення повернуто до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.01.2019р. у справі № 915/1015/16.

При цьому, інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Додатково, з метою повідомлення ТОВ «Електро Прайм» про розгляд справи №916/1315/25, судом розміщувались оголошення на офіційному сайті Судової влади України ухвал суду.

Враховуючи ту обставину, що в умовах воєнного стану суди продовжують працювати в штатному режимі, з огляду на необхідність повідомлення учасників справи про наявність судового розгляду з метою забезпечення доступу до правосуддя, гарантованого державою та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд розглянув дану справу в межах розумного строку на підставі ст. 114 ГПК України.

В судовому засіданні 11.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників прокуратури та позивача, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, відділом освіти Покровської міської ради Донецької області оприлюднено на веб-сайті "Prozorro" оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю 975 000 кВт*год енергії (ДК 021:2015:09310000-5 "Електрична енергія") з терміном постачання до 31.12.2020 та очікуваною вартістю 1 950 000 грн (ідентифікатор закупівлі №UA-2020-05-08-000640-а).

За результатами розгляду тендерної пропозиції визначено переможцем Товариство з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» з остаточною ціновою пропозицією 1 550 250 грн.

У подальшому, 19.06.2020 між відділом освіти Покровської міської ради Донецької області (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» (постачальником) укладено договір про постачання електричної енергії №9, відповідно до пункту 2.1 якого Постачальник зобов`язується передати Споживачу електричну енергію за кодом ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач зобов`язується приймати та оплачувати Постачальнику вартість використаної електричної енергії на умовах цього договору.

Пунктом 2.3 договору №9 від 19.06.2020 передбачена кількість товару за цим договором 975 000 кВт/год.

Відповідно до пункту 3.1 договору №9 від 19.06.2020 строк поставки електричної енергії за цим договором з 01.07.2020 по 31.12.2020.

Згідно з пунктом 5.1 договору №9 від 19.06.2020 ціна за 1кВт/год електричної енергії за цим договором становить 1,59 грн.

У пунктах 5.2, 5.3, 5.5, 5.6 договору №9 від 19.06.2020 сторони визначили, що ціна цього договору становить 1 550 250 грн у т.ч. ПДВ 258 375 грн. Ціна та вартість електричної енергії включає вартість послуг з її передачі. Споживач здійснює плату за послуги з розподілу електричної енергії напряму оператору системи розподілу. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Оплата електричної енергії здійснюється Споживачем у формі оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку на підставі акту приймання передачі електричної енергії протягом 5 днів з моменту його отримання.

Пунктом 5.7 договору №9 від 19.06.2020 договору сторони домовились, що ціна за 1 кВт/год електричної енергії може бути змінена з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулись такі зміни.

Відповідно до пунктів 13.1, 13.2, 13.3 договору №9 від 19.06.2020 цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2020 та до повного взаєморозрахунку фінансових зобов`язань між сторонами. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Внесення змін та доповнень до умов договору можливе лише за взаємною письмовою згодою сторін та здійснення шляхом підписання додаткової угоди. Про внесення зміни до умов договору сторона ініціатор повинна письмово повідомити іншу сторону не пізніше, ніж за 20 днів до запропонованого терміну внесення змін. Якщо Постачальник має намір змінити ціну за одиницю товару у випадку передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» разом з повідомленням про намір внесення змін Постачальник направляє Споживачу належним чином оформлену довідку з ДП «Держзовнішінформ» (розрахунок середньозваженої ціни купівлі- продажу електричної енергії на РДН по ОЕС України), якою будуть підтверджені підстави для зміни ціни в період з дати проведення аукціону (подачі тендерних пропозицій) до дати зміни такої ціни на РДН. Ціна на товар, який прийнятий у відповідності до умов договору (актів прийому-передачі) перегляду не підглядає.

Додатком №1 до договору №9 від 19.06.2020 є перелік ЕІС кодів точок комерційного обліку Споживача.

16.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №1 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

1) Керуючись пунктом 7 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, Постановою НКРЕКП від 11.07.2020 №1329 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10.12.2019 №2669», Експертним висновком №0-568/02 від 03.09.2020, виданим Черкаською торгово-промисловою палатою, збільшити ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 1,59 грн до 1,67483 грн з ПДВ.

2) Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, довідкою №19-09/685 від 07.08.2020, виданою Львівською торгово-промисловою палатою, збільшити ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 1,67483 грн до 1,84 грн з ПДВ.

3) Пункт 5.1 договору викласти в наступній редакції:

« 5.1 ціна за 1 кВ/год електричної енергії за цим договором становить:

- з 01.07.2020 1,59 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.08.2020 1,84 грн з урахуванням ПДВ.

Ця додаткова угода становить невід`ємну частину договору №9 від 19.06.2020 набирає чинності з моменту її підписання сторонами, а зобов`язання сторін, по даній додатковій угоді, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України виникають з 01.08.2020.

18.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №2 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України, п. 13.2 договору №9 від 19.06.2020, Ціновою довідкою №989-5/20 від 11.09.2020, виданою Харківською торгово-промисловою палатою, за взаємною згодою, збільшити ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 1,84 грн до 1,968 грн з ПДВ.

Пункт 5.1 договору викласти в наступній редакції:

« 5.1 ціна за 1 кВ/год електричної енергії за цим договором становить:

- з 01.07.2020 1,59 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.08.2020 1,84 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.09.2020 1,968 грн з урахуванням ПДВ.

Ця додаткова угода становить невід`ємну частину договору №9 від 19.06.2020 набирає чинності з моменту її підписання сторонами, а зобов`язання сторін, по даній додатковій угоді, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України виникають з 01.09.2020.

21.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №3 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України, п.13.2 договору №9 від 19.06.2020, Ціновою довідкою №990-4/20 від 11.09.2020, виданою Харківською торгово-промисловою палатою, за взаємною згодою, збільшити ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 1,968 грн до 2,13 грн з ПДВ.

Пункт 5.1 договору викласти в наступній редакції:

« 5.1 ціна за 1 кВ/год електричної енергії за цим договором становить:

- з 01.07.2020 1,59 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.08.2020 1,84 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.09.2020 1,968 грн з урахуванням ПДВ;

- з 11.09.2020 2,13 грн з урахуванням ПДВ

Ця додаткова угода становить невід`ємну частину договору №9 від 19.06.2020 набирає чинності з моменту її підписання сторонами, а зобов`язання сторін, по даній додатковій угоді, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України виникають з 11.09.2020.

21.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №4 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

1) Зменшити обсяг закупівлі електричної енергії на 160 974,43 кВт.

2) Зменшити суму договору на 342 875,55 грн.

3) Внести зміни до п. 2.3 договору та викласти його у наступній редакції:

«Кількість товару за цим договором 590 464,14 кВт.».

4) Внести зміни до п.5.2 договору та викласти його у наступній редакції:

« 5.2. Ціна цього договору становить 1 207 374,45 грн у т.ч. ПДВ 201 229,08 грн з яких:

- 58 555 кВт на період липень 2020 (01.07.2020-31.07.2020) на суму 93 102,45 грн з ПДВ по ціні 1,59 грн з ПДВ за 1 кВт.

- 44 912 кВт на період серпень 2020 (01.08.2020 31.08.2020) на суму 82 638,08 грн з ПДВ по ціні 1,84 грн з ПДВ за 1кВт.

- 35 000 кВт на період вересень 2020 (01.09.2020 10.09.2020) на суму 68 880 грн з ПДВ по ціні 1,968 грн з ПДВ за 1 кВт.

- 451 997,144 кВт на період вересень грудень 2020 (11.09.2020 31.12.2020) на суму 962 753,92 грн з ПДВ по ціні 2,13 грн з ПДВ за 1 кВт».

28.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №5 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

1) Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України, п.13.2 договору №9 від 19.06.2020, Постановою НКРЕКП від 04.11.2020 №1998 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 10.12.2019 №2669», за взаємною згодою, збільшити ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 2,13 грн до 2,21 грн з ПДВ.

2) Пункт 5.1 договору викласти його у наступній редакції:

« 5.1 Ціна за 1 кВт/год електричної енергії за цим договором становить:

- з 01.07.2020 1,59 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.08.2020 1,84 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.09.2020 1,968 грн з урахуванням ПДВ;

- з 11.09.2020 2,13 грн з урахуванням ПДВ;

- з 01.12.2020 2,21 грн з урахуванням ПДВ».

3) « 5.2. Ціна цього договору становить 1 207 374,45 грн у т.ч. ПДВ 201 229,08 грн з яких:

- 58 555 кВт на період липень 2020 (01.07.2020-31.07.2020) на суму 93 102,45 грн з ПДВ по ціні 1,59 грн з ПДВ за 1 кВт.

- 44 912 кВт на період серпень 2020 (01.08.2020 31.08.2020) на суму 82 638,08 грн з ПДВ по ціні 1,84 грн з ПДВ за 1кВт.

- 35 611 кВт на період вересень 2020 (01.09.2020 10.09.2020) на суму 70 082,45 грн з ПДВ по ціні 1,968 грн з ПДВ за 1 кВт.

- 330 612 кВт на період вересень листопад 2020 (11.09.2020 30.11.2020) на суму 704 203,56 грн з ПДВ по ціні 2,13 грн з ПДВ за 1 кВт».

- 116 447,02 на період грудень 2020 (01.12.2020 31.12.2020) на суму 257 347,91 грн з ПДВ по ціні 2,21 грн з ПДВ за 1 кВт».

Ця додаткова угода становить невід`ємну частину договору №9 від 19.06.2020 набирає чинності з моменту її підписання сторонами, а зобов`язання сторін, по даній додатковій угоді, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України виникають з 01.12.2020.

29.12.2020 між сторонами договору укладено додаткову угоду №6 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема:

1) Продовжити строк дії договору №9 від 19.06.2020 на строк достатній для проведення процедури закупівлі/строщеної закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному у попередньому році.

2) Викласти п. 13.3 договору №9 від 19.06.2020 в наступній редакції:

«Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.03.2021 та до повного взаєморозрахунку фінансових зобов`язань сторонами».

26.02.2021 між сторонами договору укладено додаткову угоду №7 до договору №9 від 19.06.2020, згідно з якою сторони домовились, зокрема керуючись ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в межах 20% суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю №9 від 19.06.2020, за взаємною згодою збільшити обсяг закупівлі електричної енергії за договором на 140 294 кВт та визначили, що сума цієї угоди складає 310 049,74 грн у т.ч. ПДВ 51 674,96 грн.

На підставі укладеного між сторонами договору відповідач поставив відділу освіти Покровської міської ради Донецької області електричну енергію у загальній кількості 688 618 кВт*год, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні акти прийняття-передавання товарної продукції, а саме:

- №243 від 26.08.2020 за липень 2020 58 555 кВт*год за ціною 1,59 грн з ПДВ за 1 кВт на суму 93 102,45 грн з ПДВ;

- №290 від 17.12.2020 за серпень 2020 44 912 кВт*год за ціною 1,84 грн з ПДВ за 1 кВт на суму 82 638,06 грн з ПДВ;

- №333 від 18.12.2020 за вересень 2020 35 611 кВт*год за ціною 1,64 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 58 402,04 грн без ПДВ;

- №336 від 18.12.2020 за вересень 2020 71 222 кВт*год за ціною 1,78 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 126 419, 05 грн без ПДВ;

- №377 від 23.12.2020 за жовтень 2020 103 500 кВт*год за ціною 1,78 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 183 712,50 грн без ПДВ;

- №430 від 23.12.2020 за листопад 2020 155 890 кВт*год за ціною 1,78 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 276 704,75 грн без ПДВ;

- №442 від 28.12.2020 за грудень 2020 116 447 кВт*год за ціною 1,84 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 214 456,56 грн без ПДВ;

- №26 від 13.07.2021 за січень 2021 102 481 кВт*год за ціною 1,84 грн без ПДВ за 1 кВт на суму 188 735,84 грн без ПДВ.

В свою чергу відділом освіти Покровської міської ради Донецької області здійснено оплату вартості поставленої електричної енергії на загальну суму 1 433 857, 40 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні платіжні доручення.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсними укладених між сторонами додаткових угод: № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 та стягнення безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 299 408,14 грн на користь відділу освіти Покровської міської ради.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Судом враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції").

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").

Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.

Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.

За умовами статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до частини сьомої, дев`ятої частини п`ятої статті 22 Бюджетного Кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

Відповідно до пункту 1.1 Положення про відділ освіти Покровської міської ради Донецької області, останній є структурним підрозділом міської ради, створюється міською радою та є підзвітним і підконтрольним їй. Підпорядковується міській раді та міському голові з питань здійснення делегований йому повноважень підконтрольний управлінню освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації.

Згідно пунктів 1.4, 1.7 Положення відділ освіти Покровської міської ради Донецької області відділ освіти є юридичною особою публічного права, утворюється та проходить державну реєстрацію в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної організації. Відділ має свій самостійний баланс, рахунки в управлінні державного казначейства тощо.

До основних завдань та функцій відділу освіти Покровської міської ради Донецької області належить реалізація державної політики у галузі освіти; створення умов для здобуття громадянами дошкільної, позашкільної і повної загальної середньої освіти, а також забезпечення оперативного контролю за збереженням існуючої мережі загальноосвітніх, дошкільних і позашкільних навчальних закладів, сприяння їх науково-методичному, фінансовому та матеріально-технічному забезпеченні (пункти 2.1, 2.2, 3.1.3 Положення).

Як зазначалося вище, звертаючись з позовом, в обґрунтування порушення інтересів держави прокурор послався на укладення відділом освіти Покровської міської ради Донецької області оспорюваних додаткових угод всупереч вимог чинного законодавства і інтересам держави, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки.

Таким чином, прокурор правильно визначив відділ освіти Покровської міської ради Донецької області позивачем у цій справі, оскільки останній виступає стороною оспорюваних правочинів, а також є юридичною особою, яка може від свого імені набувати майнові права, нести обов`язки та є розпорядником бюджетних коштів, здійснюючи процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України. При цьому сама по собі відсутність у відділу освіти Покровської міської ради Донецької області повноважень щодо здійснення контролю у сфері публічних закупівель жодним чином не позбавляє його, як сторони оспорюваних правочинів, права бути позивачем у справі про визнання недійсними відповідних правочинів (додаткових угод).

Водночас суд зауважує на тому, що відділ освіти Покровської міської ради Донецької області, якого прокурор листом №56-4267ВИХ-24 від 02.10.2024 та №56-5704ВИХ-24 від 15.11.2024 повідомляв про невідповідність оспорюваних додаткових угод до договору №9 від 19.06.2020 вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинив жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачем заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів.

Укладення додаткових угод до договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.

З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом позивачем протягом розумного строку після того, як їм достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, суд дійшов висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази, зокрема лист від 27.03.2025 №56-1717-ВИХ-25 підтверджує дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.

Щодо суті спору.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України Про публічні закупівлі (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).

З аналізу положень Закону України Про публічні закупівлі вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).

Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України Про публічні закупівлі відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

У частині першій статті 41 Закону України Про публічні закупівлі визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Дослідивши зміст договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, суд зазначає про те, що сторонами останнього на момент підписання вказаного договору були погоджені всі істотні умови (предмет, ціна і строк) відповідно приписів Закону України "Про публічні закупівлі", відтак зазначений договір став належною підставою виникнення господарського зобов`язання згідно зі статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини перша-третя статті 632 Цивільного кодексу України).

У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 Цивільного кодексу України.

Суд зауважує на тому, що в умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, відтак при укладенні договору та визначення його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема, враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо. Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із системного аналізу наведених норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України Про публічні закупівлі). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

Так, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

Також Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі №920/19/24, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону Про державні закупівлі нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі № 917/1010/22).

Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю;

(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;

(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %;

(5) така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

(6) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

У розрізі наведеного суд відзначає, що метою Закону України Про публічні закупівлі є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду: від 10.12.2024 у справі № 924/413/24, від 15.10.2024 у справі № 918/18/24, від 08.10.2024 у справі № 918/728/23).

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Суд враховує, що застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України Про публічні закупівлі.

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, за умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як зазначалося вище, 19.06.2020 між відділом освіти Покровської міської ради Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» укладено договір №9 про постачання електричної енергії з 01.07.2020 по 31.12.2020 за ціною за 1кВт/год електричної енергії у розмірі 1,59 грн. загальним обсягом 975 000 кВт/год та загальною вартістю 1 550 250 грн.

В подальшому сторонами договору №9 від 19.06.2020 було підписану низку додаткових угод до нього, зокрема: № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020 та № 5 від 28.12.2020, якими було змінено ціну електричної енергії в бік збільшення до 2,21 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

Таким чином, внаслідок укладення вищенаведених додаткових угод до договору №9 від 19.06.2020 загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії (за 1 кВт/год) становить 39% від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про постачання електричної енергії.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що при укладенні додаткових угод № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 порушено вимоги пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме перевищено встановлений законодавством максимальний ліміт у 10% у підвищенні ціни на електроенергію як товар у договорі, за відсутності належного обґрунтування коливання ціни у відповідний період. З огляду на що суд вважає наявні підстави для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними відповідно до статтей 203, 215 Цивільного кодексу України.

У той час, як можливість зміни ціни договору внаслідок дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18).

Натомість, метою прийняття Закону України "Про публічні закупівлі" було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу", коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України та ч. 1 ст. 236 ЦК України визнання недійсною будь-якої додаткової угоди тягне за собою визнання недійсними всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару, тому є похідною від попередніх додаткових угод та автоматично незаконною, оскільки без попередньої додаткової угоди ціна по послідуючій угоді фактично перевищуватиме ціну за одиницю товару більше, ніж на 10%, визначених у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у порівнянні із основним договором.

Доводи позивача про те, що додаткова угода №1 від 16.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 була укладена також на підставі пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку зі збільшенням регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії та розподілу, а не лише внаслідок коливання ціни, жодним чином не свідчать про відсутність підстав для визнання її недійсною, адже остання всупереч законодавчим приписам передбачає зміну ціни товару за вказаним договором про постачання електричної енергії після виконання відповідачем зобов`язання з передачі такого товару та збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, узгодженої сторонами зазначеного договору.

Враховуючи те, що додаткові угоди № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, №5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 є недійсними та, як наслідок, не породжують правових наслідків, правовідносини між відділом освіти Покровської міської ради Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором № 9 від 19.06.2020, мали регулюватись саме цим договором.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень, вбачається, що відділом освіти Покровської міської ради Донецької області була здійснена оплата поставленої електричної енергії у сумі 1 433 857,40 грн. При цьому згідно з актами приймання-передачі до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020 відділом освіти Покровської міської ради Донецької області спожито електричну енергію в загальному обсязі 688 618 кВт*год, з яких:

- за договором № 9 від 19.06.2020 58 555 кВт*год 1,59 за 1 кВт*год з ПДВ на суму 93 102,45 грн. з ПДВ;

- за додатковою угодою № 1 від 16.12.2020 44 912 кВт*год по 1,84 грн. за 1 кВт*год з ПДВ на суму 82 638,06 грн. з ПДВ;

-за додатковою угодою № 2 від 18.12.2020 35 611 кВт кВт*год по 1,968 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 70 082,45 грн. з ПДВ;

- за додатковою угодою № 3 від 21.12.2020 - 330 612 кВт*год по 2,13 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 704 203,56 грн. з ПДВ;

-за додатковою угодою №5 від 28.12.2020 218 928 кВт*год по 2,21 грн за 1 кВт*год з ПДВ на суму 483 830,88 грн.

Суд зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду не подано жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, викладеної в актах приймання-передачі до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020.

За таких обставин, виходячи з вартості одиниці товару (1 кВт*год), узгодженої в договорі про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, за фактично отриману та спожиту 688 618 кВт*год електричну енергію відділом освіти Покровської міської ради Донецької області повинна була сплатити 1 094 902,62 грн.

Отже, грошові кошти за період з серпня місяця 2020 по січень місяць 2021 у розмірі 338 954,78 грн (розраховано наступним чином: 1 340 754,95 грн (1 433 857,40 грн. - 93 102,45 грн.) 1 001 800,17 грн (1 094 902,62 грн. - 93 102,45 грн.) = 338 954,78 грн) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернуту платнику, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, водночас враховуючи, що суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, Господарський суд Одеської області доходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» на користь відділу освіти Покровської міської ради Донецької області безпідставно сплачених бюджетних коштів у заявленому прокурором до стягнення розмірі у сумі 299 408,14 грн.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог прокурора в повному обсязі.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витраті по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2. Визнати недійсними додаткові угоди: № 1 від 16.12.2020, № 2 від 18.12.2020, № 3 від 21.12.2020, № 5 від 28.12.2020 до договору про постачання електричної енергії № 9 від 19.06.2020, укладеного між відділом освіти Покровської міської ради та ТОВ «ЕЛЕКТРО ПРАЙМ» за результатами закупівлі ID: UA-2020-05-08-000640-а.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» (65003, м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 298, ) на користь відділу освіти Покровської міської ради Донецької області (85300, Донецька обл., м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 14, ) грошові кошти у сумі 299 408 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч чотириста вісім) грн. 14 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Прайм» (65003, м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 298, ) на користь Донецької обласної прокуратури (87500, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Університетська, буд. 6, ) 13 282 (тринадцять тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2026.

Суддя Ю.І. Мостепаненко