ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р. Справа№ 910/7369/22 (910/15643/25)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

за участі секретаря Вага В.В.

та за участю представників:

від позивача: Мухітдінов Р.Д. ліквідатор;

від відповідача: Бешуля К.С. орд.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 про вжиття заходів забезпечення позову (до подання позову)

у справі №910/7369/22(910/15643/25) (суддя Івченко А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001"

до ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів у розмірі 24 154 000,00 грн

в межах справи № 910/7369/22

за заявою ТОВ "Долина АПК"

до ТОВ "ТАН-2001"

про банкрутство,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 січня 2026 року задоволено заяву про забезпечення позову.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 , в межах суми позову в розмірі 22 131 000,00 грн, що знаходяться на розрахункових рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах; нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , в межах суми позову в розмірі 22 131 000,00 грн, із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити ліквідатору Мухітдінову Рустаму Джурайовичу у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову по справі №910/7369/22 (910/15643/25 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та майно ОСОБА_1 може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог; доводи позивача про наявність заборгованості за договорами поворотної фінансової допомоги є необґрунтованими, оскільки наданими відповідачем доказами підтверджується, що заборгованість за цими договорами повернута за рахунок доходів (оклад, премії, бонуси та дивіденди як єдиному учаснику) відповідача, про що повідомлялось ліквідатору ТОВ "ТАН-2001", і станом на 01.01.2023р. у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед ТОВ "ТАН-2001" за Договорами поворотної фінансової допомоги; позивачем не зазначено і не підтверджено: жодної наявної очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі; наявність неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів як забезпечення позову; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав, свобод та інтересів позивача в разі невжиття цих заходів; у своїй заяві про забезпечення позову позивач на користь своїх побоювань щодо неповернення грошових коштів відповідачем безпідставно ототожнює особу відповідача - ОСОБА_1 , з яким укладались договори, із посадовою особою - директором ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 ; вимоги позивача, наведені в заяві про забезпечення позову, не є співмірними з позовними вимогами та не співвідносяться з предметом позову; аргументи Позивача щодо ігнорування директором ТОВ "ТАН-2001" письмових вимог про надання документів у справі про банкрутство не має жодного відношення до відповідача - фізичної особи ОСОБА_1 ; позивачем належним чином не підтверджено наявність конкретного та безспірного розміру заборгованості відповідача за договорами поворотної фінансової допомоги станом на момент подання заяви про забезпечення позову; накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те й на інше - у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що також суперечить вимогам закону; накладення арешту на грошові кошти та майно однаково у розмірі 22 131 000,00 грн., що належать фізичній особі, залишає ОСОБА_1 та його сім`ю без засобів до існування; судом першої інстанції не надано правової оцінки необхідності застосування зустрічного забезпечення.

До апеляційної скарги відповідачем додано ряд додаткових доказів, які не подавались суду першої інстанції, однак не наведено причин неподання цих доказів суду першої інстанції та не заявлено клопотання про долучення цих доказів до справи, тому вони залишаються апеляційним господарським судом без розгляду.

Ліквідатор ТОВ "ТАН-2001" - арбітражний керуючий Мухітдінов Р.Д. у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, посилаючись на те, що вжиті судом заходи забезпечення відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, адже в справі наявний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, відповідачем в апеляційній скарзі не наведено жодного належного обґрунтування у чому саме полягає порушення матеріальних і процесуальних норм, які на його думку допустив суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову по даній справи; апеляційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди відповідача з наданою судом першої інстанції оцінкою встановлених фактичних обставин та підстав для вжиття заходів забезпечення позову; апелянт безпідставно намагається скерувати суд до вирішення матеріально-правової вимоги по даній справі; відповідач надає до суду безліч додатків (доказів), які не стосуються предмета доказування саме в цьому провадженні при вирішенні питання відносно заходів забезпечення позову; обставинами справи підтверджується наявність ризиків неналежного виконання відповідачем рішення у разі задоволення позову, у зв`язку з чим і обумовлене оскаржуване рішення про вжиття запобіжного заходу шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах суми позову; відповідачем до апеляційної скарги додано втричі більше документів в порівнянні з додатками, які він долучав до заперечення на заяву про забезпечення позову, так, загальна кількість документів при поданні заперечення становить - 40 штук, а при поданні апеляційної скарги - 114 штук, водночас, у відповіді на претензію відповідач взагалі надав 13 документів.

За клопотанням представників сторін судове засідання проводилось в режимі відеоконференції.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, та просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів оскарження ухвали вбачається, що на розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/7369/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001".

Постановою Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі №910/7369/22 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мухітдінова Рустама Джурайовича, підприємницьку діяльність банкрута завершено, строк виконання всіх грошових зобов`язань постановлено вважати таким, що настав.

Також вказаною постановою було припинено повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном з 29.03.2023.

15 грудня 2025 року ліквідатор ТОВ "ТАН-2001" - арбітражний керуючий Мухітдінов Р.Д. (далі - позивач, Заявник) звернувся до Господарського суду міста Києва, в межах вказаної справи про банкрутство, із заявою про забезпечення позову (до подання позовної заяви), у якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту:

- на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 (далі - відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), в межах суми позову в розмірі 22131000,00грн, що знаходяться на розрахункових рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах;

- нерухоме майно, яке належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), в межах суми позову в розмірі 22 131 000,00 грн., із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження.

Заява мотивована тим, що в межах своїх повноважень ліквідатором банкрута було отримано банківські виписки за всіма наявними (в тому числі закритими) рахунками боржника ТОВ "ТАН-2001" та з аналізу банківської виписки АТ "ОТП БАНК" за особовим рахунком НОМЕР_2 , що належить ТОВ "ТАН-2001" (Код ), було встановлено, що у період протягом 2019, 2020,2021 та 2022 років з належного ТОВ "ТАН-2001" банківського рахунку були здійснені перекази поворотної фінансової допомоги на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в загальній сумі 22131000,00 грн.

Позивач вказує, що 05.12.2025 року на адресу ОСОБА_1 було направлено запит щодо надання засвідчених копій договорів та додаткових угод (за наявності) та разом із вказаним запитом також було направлено претензію від 05.12.2025 року з вимогою про повернення ОСОБА_1 заборгованості за вищеописаними договорами про надання поворотної фінансової допомоги за 2019, 2020, 2021, 2022 роки, всього у розмірі 22 131 000,00 грн. протягом 7 днів з моменту отримання даного листа на банківський рахунок ТОВ "ТАН-2001".

Вказані запита та претензія були отримані ОСОБА_1 09.12.2025, а 11.12.2025 року на офіційно електронну пошту ліквідатора банкрута з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов лист з вкладенням, що містило 14 файлів, а саме: відповіді на претензію, до якої додано копії заяв на утримання (13 аркушів).

Так, з тексту відповіді вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується із зазначеною заборгованістю у сумі 22 131 000,00 грн. та вважає, що претензія стосовно наявності заборгованості та вимога щодо оплати заборгованості у сумі 22 131 000,00 грн. не підлягає задоволенню у зв`язку з необгрунтованістю, оскільки по його заявах доходи повністю не виплачувалися, основна частка утримувалася на погашення заборгованості по ПФД.

Проте, ліквідатор вказує, що заявлене ОСОБА_1 у відповіді на претензію, нічим не підтверджується, окрім як наданими заявами, що практично адресуються "самому собі", тобто, директором ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 . Окремі заяви адресуються на ім`я заступника директора ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_2 , але ці заяви, як і заяви на адресу директора ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 , не містять жодних доказів, що вони реально подавалися до ТОВ "ТАН-2001", зокрема не міститься жодної реєстраційної відмітки про вхідну кореспонденцію на підтвердження факту отримання ТОВ "ТАН-2001" цих заяв.

Інших документів, за доводами позивача, з яких можливо було б зробити висновки про дійсне погашення заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги за 2019, 2020, 2021, 2022 роки у розмірі 22131000,00 грн, надано не було, також не надано й копій запитуваних договорів.

Також ліквідатор вказував, що у направленій ним претензії було повідомлено ОСОБА_1 , що у випадку відмови повернути обумовлену заборгованість, він буде змушений вжити заходів щодо стягнення суми заборгованості в судовому порядку, однак ним не вжито заходів та не надано документів на спростування даної заборгованості перед ТОВ "ТАН-2001" у сумі 22 131 000,00 грн.

Таким чином, за доводами ліквідатора, дату подання заяви за ОСОБА_1 перед ТОВ "ТАН-2001" рахується заборгованість у розмірі 22 131 000,00 грн. за договорами про надання поворотної фінансової допомоги, що не була належним чином повернута ТОВ "ТАН-2001", у зв`язку із чим він має намір подати позов про стягнення вказаної заборгованості.

З огляду на наведене, ліквідатор ТОВ "ТАН-2001" просив вжити заходи забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на грошові кошти, розміщені на банківських рахунках, та на нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми позову.

До заяви ліквідатором були додані: копія свідоцтва на право здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1759 від 30.03.2016 року; копія постанови Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 року по справі №910/7369/22; виписка ТОВ ТАН-2001; табличний матеріал (Таб. 1, 2, 3, 4); претензія та запит з доказами відправки та отримання ОСОБА_1 ; відповідь на Претензію від 10.12.2025 року з додатками; докази надходження відповіді на претензію (скриншот з ел.пошти); Витяг ТОВ "ТАН-2001" із ЄДР; ухвала від 06.03.2024 по справі 910/7369/22; акт списання Дебіторської заборгованості від 30.04.2022.

Відповідачем були подані заперечення на заяву про забезпечення позову, у яких він вказує, що у відповіді на претензію він повідомив ліквідатору ТОВ "ТАН-2001", що з аналізу рахунку 376 "Займи надані", Рахунок 661 "Заробітна плата" та Рахунок 460 "Розрахунки з учасниками" можна дійти висновку, що заборгованість за договорами поворотної фінансової допомоги повернута за рахунок доходів (оклад, премії, бонуси та дивіденди як єдиному учаснику) Заявника. Відповідно до заяв Заявника доходи повністю не виплачувались, основна частка утримувалась на погашення заборгованості по договорах поворотної фінансової допомоги. При цьому, у день операції у бюджет перераховувались відповідні суми податків на такі виплати (податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, та ЄСВ).

Також вказував, що на підтвердження цих обставин ним були надані заяви про відрахування із заробітної плати в рахунок погашення заборгованості за договорами поворотної фінансової допомоги: від 30.12.2021р. на суму 40000,00грн, від 06.10.2021р. на суму 2 390 000грн, від 06.04.2020р. на суму 385695.98 грн, від 06.10.2020р. на суму 10 000,00 гр., від 06.12.2021р. на суму 16 336,00 грн, від 30.12.2020р. на суму 5 236 000,00 грн, від 20.01.2022р. на суму 5 390 280,00 грн, від 04.02.2022р. на суму 46 000,00 грн, від 07.04.2021р. на суму 1 970 000,00 грн, від 15.08.2022р. на суму 2 319 190,00 грн, від 03.01.2019р. на суму 3 200 000,00грн, від 05.04.2019р. на суму 4830000,00 грн, від 06.01.2021р. на суму 20 000, 00грн.

На підтвердження платоспроможності Заявника для виплати заборгованості ТОВ "ТАН-2001" за договорами поворотної фінансової допомоги відповідач надав довідку ПФУ форми ОК-7 та Звiти про суми нарахованої заробiтної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсацiї) застрахованих осiб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соцiальне страхування Форма №Д4 за 03.2019р., 03.2020р., за 1 квартал 2021р., за 4 квартал 2021р., рішення №3 Загальних зборів учасників ТОВ "ТАН-2001" від 15.08.2022р. з питання виплати дивідендів, рішення №2 Загальних зборів учасників ТОВ "ТАН-2001" від 24.12.2020р. з питання виплати дивідендів (додаються). Відсутність заборгованості Заявника перед ТОВ "ТАН-2001" за наведеними вище договорами поворотної фінансової допомоги також, за доводами відповідача, підтверджується актами звірки взаєморозрахунків за 2019р., 2020р.,2021р., 2022р. Також, ним було надано акт ГУ ДПС у м. Києві "про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "ТАН - 2001", код 31445756", у якому серед іншого зазначено про відсутність порушень з боку дотримання вимог трудового законодавства (стор. 32-33 акту).

Таким чином, за доводами відповідача, заборгованість у розмірі 22131000,00 грн. з приводу якої ліквідатор планує звертатися із позовною заявою - відсутня, що підтверджується належними та допустимими доказами. Між тим матеріали заяви про забезпечення позову не містять доказів існування такої заборгованості за відповідачем, що на погляд відповідача, ставить під сумнів можливість накладення арешту на вказану грошову суму.

Відповідач зазначив, що на користь своїх побоювань щодо неповернення грошових коштів Заявник безпідставно ототожнює особу Заявника - ОСОБА_1 із посадовою особою - директором ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 . Договори поворотної фінансової допомоги укладені саме із фізичною особою ОСОБА_1 , тому, твердження Заявника про нібито недобросовісну поведінку директора ТОВ "ТАН-2001" ОСОБА_1 у справі №910/7369/22 про банкрутство та невиконання ним ухвали Господарського суду м.Києва від 06.03.2024р. у справі №910/7369/22, посилання на судові рішення господарського суду м. Києва з приводу стягнення заборгованості із фізичних осіб-підприємців - не мать жодного відношення до фізичної особи ОСОБА_1 та правовідносин, що виникли між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ "ТАН-2001" за договорами поворотної фінансової допомоги.

З приводу тверджень Заявника про ненадання документів, відповідач зазначив, що у відповіді на претензію від 09.12.2025р. відповідач повідомив, що всі запитувані документи були передані Заявнику у 2023р.

Також, за доводами відповідача, у заяві про забезпечення позову Заявником не зазначено та належними та допустимими доказами не доведено існування будь-якої загрози невиконання відповідачем майбутнього рішення суду, зокрема, вчинення відповідачем цілеспрямованих дій, направлених на уникнення сплати заборгованості перед Заявником. У своїй заяві Заявник зазначив, що немає необхідності у зустрічному забезпеченні. Однак, враховуючи, що Заявник просить арештувати все майно та грошові кошти відповідача - фізичної особи на спірну суму 22 131 000,00 грн.- ця обставина суттєво вплине на життя відповідача, якщо він буде повністю позбавлений коштів на життя.

Оскаржуваною ухвалою від 13 січня 2026 року суд першої інстанції заяву ліквідатора ТОВ "ТАН-2001" задовольнив повністю.

При цьому суд виходив із того, що вказані заявником заходи забезпечення відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, в даному випадку наявний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом майбутньої позовної вимоги.

Однак, Північний апеляційний господарський суд не може у повній мірі погодитись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову саме у зазначений ліквідатором спосіб, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно зі статтею 137 ГПК України позов забезпечується, у тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №922/2928/17 та від 05.08.2019 у справі №922/599/19).

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18 та від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог (див. ухвалу Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №906/824/17 та постанову від 21.01.2019 у справі №902/483/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник, звертаючись із заявою про забезпечення позову, вказував, що з належного ТОВ "ТАН-2001" банківського рахунку були здійснені перекази поворотної фінансової допомоги на користь ОСОБА_1 , який одночасно був директором вказаного товариства, в загальній сумі 22 131 000,00 грн, однак відсутні належні докази щодо повернення вказаної фінансової допомоги і на дату подання даної заяви, не вчинено жодних дій, які б вказували на його бажання добровільно повернути отриману від ТОВ "ТАН-2001" поворотну фінансову допомогу у сумі 22131000,00 грн.

Позивач вказував, що несумлінні дії ОСОБА_1 , який був директором ТОВ "ТАН-2001", зокрема, невиконання судового рішення, приховування активів та документів боржника, перешкоджання у виконанні ліквідатором боржника свої повноважень у справі №910/7369/22, прямо вказують на недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , а відтак, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів відповідач може в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь Заявника, а відтак, застосування заходів забезпечення позову є доцільним та необхідним, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може суттєво утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, аналізуючи питання забезпечення позову в контексті необхідності обґрунтувати припущення про можливість власника розпоряджатися своїм майном, зазначила, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 917/805/23, від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 15.09.2023 р. у справі № 916/2359/23, від 08.08.2023 у справі № 922/1344/23, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 22.04.2024 у справі № 922/3929/23.

Таким чином, наведені у заяві про забезпечення позову обставини підтверджують обґрунтоване припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Твердження відповідача про те, що у нього відсутній борг перед кредитором, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Проте, у прохальній частині заяви про забезпечення позову заявник просив накласти арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 , в межах суми позову в розмірі 22 131 000,00 грн, що знаходяться на розрахункових рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах та накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , в межах суми позову в розмірі 22131000,00грн, із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження.

Однак, накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі позову (по 22 131 000,00 грн), матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами (постанова Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22).

За умови неможливості встановити достатності чи недостатності грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення 22 131 000,00 грн доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка достатня для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.

Зазначене судом першої інстанції не було враховано, внаслідок чого судом помилково накладено арешт в межах суми позову як на грошові кошти, так і на майно відповідача.

При цьому, апеляційним судом не встановлено достатності / недостатності грошових коштів на рахунках відповідача, оскільки останній не надав відповідних доказів під час розгляду справи, а тому апеляційний господарський суд (за відсутності доказів достатності коштів на рахунках відповідача) дійшов висновку щодо доцільності накладення арешту на кошти та нерухоме майно (у межах суми, яка достатня для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів) в межах суму позову (22 131 000,00 грн). Тобто, сума арешту, накладеного на майно, обмежується різницею між сумами ціни позову та арештованими грошовими коштами (за їх наявності).

Апеляційний господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідач не обмежений в праві звернутися до суду із заявою про часткове скасування заходів забезпечення позову у разі, якщо на його рахунках перебуває сума коштів у розмірі, передбаченому в ухвалі про забезпечення позову, або вартість майна (його частини) перевищує розмір накладеного арешту у порядку, передбаченому статтею 145 ГПК України.

Отже, доводи апелянта щодо застосування судом першої інстанції подвійного забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову.

За таких обставин резолютивна частина ухвали Господарського суду міста Києва від 13 січня 2026 року підлягає зміні шляхом зазначення, що позов задовольняється шляхом накладення арешту в межах ціни позову 22 131 000,00 грн до вирішення справи по суті на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 , що знаходяться на розрахункових рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, а в разі недостатності коштів, також на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження.

Судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають розподілу судом першої інстанції за результатами вирішення спору по суті.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Змінити ухвалу Господарського суду міста Києва від 13 січня 2026 року у справі №910/7369/22(910/15643/25), виклавши перший абзац пункту 2 її резолютивної частини у наступній редакції:

"Накласти арешт в межах ціни позову 22 131 000,00 грн до вирішення справи по суті на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), що знаходяться на розрахункових рахунках в усіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, а в разі недостатності коштів, також на нерухоме майно, яке належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження.

3. В іншій частині резолютивну частину ухвали Господарського суду міста Києва від 13 січня 2026 року залишити без змін.

4. Матеріали оскарження повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.03.2026.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко