ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. Справа№ 910/8584/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Колесника Р.М.

суддів: Сковородіної О.М.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання: Тимошенко Д.Ю.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Бурбела А.С.

від відповідача: Тур К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Наукові публікації"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 (повне рішення складено 19.01.2026)

у справі № 910/8584/25 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Наукові публікації"

до Міністерства освіти і науки України

про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «Наукові публікації» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства освіти і науки України про: 1) визнання недостовірною та такою, що завдає шкоду діловій репутації ТОВ «Наукові публікації» інформацію, поширену Міністерством освіти і науки України у своєму листі від 02.06.2025 № 1/11385-25 у вигляді фактичних тверджень про те, що ТОВ «Наукові публікації» є «фабрикою статей»; 2) зобов`язання Міністерства освіти і науки України протягом місяця з дня набрання законної сили судового рішення, спростувати поширену недостовірну інформацію про ТОВ «Наукові публікації», шляхом відкликання свого листа від 02.06.2025 № 1/11385-25.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем поширенням відповідачем у своєму листі від 02.06.2025 № 1/11385-25 недостовірної інформації у вигляді фактичних тверджень про те, що ТОВ «Наукові публікації» є «фабрикою статей», що призвело до порушення особистих немайнових прав позивача.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 (повне рішення складено 19.01.2026) відмовлено у задоволенні позову повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним:

- посилання позивача на те, що термін «фабрика статей» має негативний контекст, що вкрай негативно вплинуло на ділову репутацію ТОВ «Наукові публікації» та ототожнення цього терміну з терміном «фабрики наукових публікацій» (паперові фабрики) - недоброчесні організації, які пропонують вченим послуги з написання (підготовки) дисертацій, монографій, наукових статей, тез доповідей, підручників тощо на замовлення, продаж співавторства в публікаціях, продаж членства в редакційних колегіях, штучне забезпечення цитувань публікацій, інших наукометричних показників, швидке оприлюднення рукопису та інші маніпуляції з процесом опублікування з метою отримання фінансової вигоди тощо», який позивач взяв з проєкту наказу «Про внесення змін до Порядку формування Переліку наукових фахових видань, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 15 січня 2018 № 32» і який 28 березня 2025 було Міністерством освіти і науки України запропоновано до громадського обговорення на веб-сайті міністерства, суд вважає необґрунтованим та таким, що не може братися до уваги, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду справи є чинним Наказ Міністерства освіти і науки України від 15.01.2018 № 32 «Про затвердження порядку формування Переліку наукових фахових видань України» в якому відсутній такий термін як «фабрики статей» та «фабрики наукових публікацій»;

- позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформації у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 порушує особисті немайнові права ТОВ «Наукові публікації», тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, з огляду на те, що у вказаному листі не має ідентифікуючої ознаки позивача - коду ЄДРПОУ, адреси та інших відомостей, які б дозволили визначити що це стосується ТОВ «Наукові публікації»;

- відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

02 червня 2025 відповідачем було видано лист № 1/11385-25 «Про надання роз`яснень щодо співпраці з організаціями, які мають ознаки «фабрик статей» за підписом заступника Міністра Курбатова Дениса, який був адресований керівникам закладів вищої освіти та керівникам наукових установ.

У листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 відповідач з посиланням на лист від Директорії журналів відкритого доступу (надалі - DOAJ) без дати та номеру зазначив наступне: «… За цим видавництвом були визначені прояви наступної недоброчесної поведінки, зокрема: - гарантована публікація у наукових виданнях, індексованих у Scopus та Web of Science, без дотримання належних процедур рецензування; - зв`язок з мережею «фабрик статей» у Східній Європі та Центральній Азії - «Науковий Альянс» (Scientific Alliance) та ТОВ «Наукові публікації» (LLC Scientific Publications). … DOAJ наклало ембарго на засновників цих видань, що унеможливлює у подальшому подачу заявок на включення до DOAJ жодних видань, які видаються цими ж засновниками. Зняття ембарго можливе лише за умови розриву будь-яких зв`язків з сумнівними партнерами-видавцями, які мають ознаки так званих «фабрик статей», або «паперових фабрик», та подання апеляції для ретельної перевірки цього факту. Враховуючи вищевикладене, викликає значне занепокоєння тенденція підписання меморандумів (угод) про співпрацю між так званими «фабриками статей» та закладами вищої освіти / науковими установами в Україні. Така форма співпраці є несумісною з принципами академічної доброчесності та суперечить положенням законів України "Про освіту", "Про вищу освіту" та "Про наукову і науково-технічну діяльність". Така діяльність підриває репутацію української науки на міжнародній арені та знижує рівень довіри до неї. МОН категорично не поділяє такі підходи до провадження наукової діяльності та рекомендує утриматись від укладання будь-яких правочинів (меморандумів, договорів, угод тощо) з подібними компаніями, а також утриматись від звернень до них щодо отримання будь-яких послуг, наслідком яких може стати дискредитація наукової діяльності, а також потенційні порушення академічної доброчесності та дослідницької етики. У зв`язку з зазначеним, Міністерство освіти і науки України закликає розірвати чинні меморандуми (угоди) про співпрацю із зазначеними в листі та іншими компаніями, які мають ознаки «фабрик статей» та припинити будь-яку спільну діяльність або зв`язки з ними. За наявними у МОН даними - 48 ЗВО України, 5 наукових установ та окремі академії є підписантами таких меморандумів станом на червень 2025 року. У разі наявності діючого договору (меморандуму, угоди тощо) з однією або декількома такими компаніями, просимо у строк до 10 червня 2025 року надати МОН офіційне роз`яснення щодо такої співпраці та поінформувати МОН про вжиті заходи для її припинення».

Протягом червня 2025 року на адресу позивача від українських закладів вищої освіти та наукових установ надійшли листи, в яких останні з посиланням на лист №1/11385-25 від 02.06.2025 повідомили позивача про розірвання попередньо укладених з позивачем меморандумів про співпрацю, а саме: 1. Лист Західноукраїнського національного університету від 04.06.2025 № 126- 03/1234; 2. Лист Державного податкового університету від 09.06.2025 № 1573/01-23; 3. Лист Закладу вищої освіти "ПОДІЛЬСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ УНІВЕРСИТЕТ" від 05.06.2025 № 01-15/439; 4. Лист Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка від 09.06.2025 № 2147/01-50/02; 5. Лист Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв від 04.06.2025 № 273; 6. Лист Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України від 10.06.2025 № 520; 7. Лист юридичного факультету Західноукраїнського національного університету від 05.06.2025 № 39; 8. Лист Вінницького національного технічного університету від 09.06.2025 № 01- 02-11/193; 9. Лист Одеського національного економічного університету від 05.06.2025 № 01- 16/499; 10. Лист Черкаського державного технологічного університету від 11.06.2025 № 647/03-13; 11. Лист Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка від 03.06.2025 № 25.00/35.00-510.

Короткий зміст апеляційної скарги

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ «Наукові публікації» зазначає про наступне:

- суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відсутності у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 ідентифікуючих ознак позивача, в тому числі його ідентифікаційного коду та адреси місцезнаходження юридичної особи, з огляду на те, що сам відповідач в ході судового розгляду не заперечував, що у спірному листі мав на увазі саме позивача, а також враховуючи той факт, що єдиною в Україні юридичною особою зі скороченим найменуванням ТОВ «Наукові публікації» є позивач (апелянт), а також те, що листи закладів вищої освіти та наукових установ щодо розірвання меморандумів про співпрацю на підставі спірного листа від 02.06.2025 р. № 1/11385-25 були адресовані саме позивачеві;

- суд першої інстанції повинен був оцінювати докази сторін з урахуванням стандарту доказування вірогідності доказів, а не застосовувати презумпцію добропорядності, яка хоч і могла б полегшити процесуальне становище позивача, проте об`єктивно не може бути використана судами у зв`язку з виключенням з ЦК України ч. 3 ст. 277;

- хоча поняття «фабрики статей», «паперові фабрики» та «фабрики наукових публікацій» не закріплені безпосередньо в українському законодавстві, реальне їх застосування у професійних колах та науковій спільноті беззаперечно свідчить про по-перше коректність ототожнення цих понять, а по-друге про те, що їх зміст несе виключно негативне забарвлення;

- судом першої інстанції було проігноровано докази, що підтверджують позитивну репутацію позивача;

- судом першої інстанції не було враховано та застосовано до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, викладені у його постановах у справах: № 761/32924/19-ц, № 927/791/18, № 905/902/20, № 910/2441/22, № 904/4494/18, № 490/1923/23, № 911/994/23, № 754/6964/21.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі та заперечення на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правові вимоги позивача про визнання недостовірною інформації, що була поширена відповідачем, та зобов`язання відповідача її спростувати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та упередженою, такою, що містить ознаки дискредитації позивача, а її поширення ганьбить ділову репутацію позивача.

У ст. 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб (ст. 68 Конституції України).

За змістом ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та інш.), передбачених статтею 10 Конвенції, пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 905/902/20).

Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ч. 1 ст. 91 ЦК України).

У ч. 1 ст. 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством (ч. 1 ст. 201 ЦК України).

Згідно із ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У ст. 5 ЗУ «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом (частин 1, 2 ст. 7 ЗУ «Про інформацію»).

За змістом ч. 1 ст. 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У ст. 30 ЗУ «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (ч. 1). Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. 2).

Європейський суд з прав людини зазначав, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати (постанова Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/10429/18).

При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, має бути визначено характер такої інформації та з`ясовано, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанова Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/19082/16).

Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Таким чином, з огляду на положення процесуального закону (зокрема статей 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 ГПК України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

За змістом положень статей 14, 269 ГПК України передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Разом із тим, у ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 73, ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип змагальності (статті 13 ГПК України) і принцип рівності сторін (статті 7 ГПК України), що пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2025 до Міністерства освіти і науки України від Директорії журналів відкритого доступу (DOAJ) надійшов лист наступного змісту: «Шановні представники Міністерства освіти і науки України! Ми пишемо, щоб повідомити Міністерство освіти і науки України про нещодавні заходи у відповідь на зростання занепокоєння з приводу збільшення активності паперових фабрик в Україні. Слідом за нашими розслідуваннями, низку журналів було видалено з DOAJ через перевірені зв?язки з Видавництвом «Наукові журнали», яке було пов`язане з неналежною практикою паперової фабрики. Видавництво наукових журналів відоме як Scientific Alliance, Scientific Publications / Наукові публікації з псевдонімом tanu.pro через використання цього електронного домену. Були повідомлення в ЗМІ і дослідницькі публікації щодо цієї організації див. papermills.tilda.ws/paperstanupro. Ці веб-сайти організації рекламують «Замовити публікацію в журналах[sic] від Scopus/Web of Science база даних» / «Замовити публікацію в журналах із бд Scopus/Web of Science» та «Гарантія публікації наукових праць у Scopus, Web of Science (WoS), ERIH+, JSTOR, підвищення індексу Хірша» / «Тарантія публікації наукових робіт у Scopus, Web of Science (WoS), ERIH+, JSTOR, тощо. Гарантії публікації є недоречними, і ми стурбовані зв`язком цієї організації з українськими журналами. З огляду на нашу відданість академічній доброчесності, DOAJ має політику проти паперових фабрик. Якщо журнали мають будь-які зв`язки з паперовими фабриками, ми не прийматимемо їхні заявки та не відновлюватимемо їх. Тому редакційна команда DOAJ вирішила видалити перелічені нижче журнали з DOAJ через їхні зв`язки з Видавництвом наукових журналів. Ми наполегливо рекомендуємо журналу та його афілійованій установі переглянути відносини з цією організацією та перейти до більш надійного партнера. Вони мають право подати апеляцію разом із будь-якою відповідною документацією або доказами, що підтверджують, що журнал більше не пов`язаний прямо чи опосередковано з Видавництвом наукових журналів, і ми розглянемо їхні апеляції якомога швидше…».

Проаналізувавши зміст вищевказаного листа, колегія суддів звертає увагу на те, що Директорія журналів відкритого доступу (DOAJ) дійшла до суб`єктивного висновку про пов`язаність діяльності позивача із діяльністю «паперової фабрики» на основі власних переконань, проведеного власного аналізу та на підставі оцінки певних фактів (зокрема на основі публікацій, що є публічно доступним та з якими може ознайомитись будь-хто, в тому числі і позивач за посиланням papermills.tilda.ws/paperstanupro), що вказує на оціночність даного судження та виключає можливість віднесення даної інформації до фактичного твердження, яке могло б бути перевірене судом на предмет його відповідності дійсності.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, взявши до уваги інформацію, викладену DOAJ у вищевказаному листі, вже у власному листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 «Про надання роз`яснень щодо співпраці з організаціями, які мають ознаки «фабрик статей» зазначив зокрема наступне: «до Міністерства освіти і науки України надійшов лист від Директорії журналів відкритого доступу (Directory of Open Access Journals (DOAJ) (вх. МОН від 22.05.2025 № 24190/0/1-25 (додається) щодо виявлених зав`язків наукових видань, засновниками яких є заклади вищої освіти України, із сумнівними видавцями, що виключені з DOAJ, зокрема через порушення публікаційної етики. Внаслідок ретельних повторних розглядів записів наукових директорію DOAJ було виявлено докази того, що такі видання пов`язані із видавництвом «Наукові журнали» (Scientific Journals Publishing House), яке наразі виключене DOAJ у зв?язку з виявленням порушень керівництв DOAJ, їх політики прозорості та належних практик наукового видавництва, а також релевантних рекомендації та керівництв Комітету з публікаційної етики (СОРЕ). За цим видавництвом були визначені прояви наступної недоброчесно поведінки, зокрема зв?язок з мережею «фабрик статей» у Східній Європі та Центральній Азії - «Науковий Альянс» (Scientific Alliance) та ТОВ «Наукові публікації (LLC Scientific Publications)…».

Отже, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач фактично лише врахував інформацію, яка була йому донесена Директорією журналів відкритого доступу (DOAJ) та відтворив її зміст у власному листі.

Таким чином, поширена відповідачем інформація про пов`язаність діяльності Видавництва «Наукові журнали» (що також відоме, як Scientific Alliance, Scientific Publications/ТОВ «Наукові публікації»), тобто позивача із діяльністю «паперової фабрики» відповідає дійсному змісту листа Директорії журналів відкритого доступу (DOAJ) (вх. МОН від 22.05.2025 № 24190/0/1-25), за своєю суттю не є фактичним судженням самого відповідача, а є оціночним (тобто не фактичним) судженням іншого суб`єкту, не учасника даної справи, - Директорії журналів відкритого доступу (DOAJ), що беззаперечно виключає в діях відповідача склад юридичного правопорушення щодо поширення ним недостовірної інформації про відповідача (схожий за своєю суттю висновок наведено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2024 у справі № 916/2695/23).

Крім того, колегія суддів додатково також звертає увагу на те, що позивачем не було надано суду жодних належних, допустимих та вірогідних доказів того, що саме інформація, вказана відповідачем у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним його особистим немайновим благам чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що входить до обов`язкового предмету доказування у даній справі.

У даному контексті колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт розірвання навчальними закладами вищої освіти та науковими установами меморандумів про співпрацю за вказівкою відповідача, як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності, без сукупності із іншими доводами, що підтверджуються належними, допустимими та вірогідними доказами, не може безпосередньо та беззаперечно доводити те, що інформація, вказана відповідачем у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки також безпосередньо може свідчити про реалізацію відповідачем своїх повноважень зокрема у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти.

Таким чином, колегія суддів враховуючи те, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, а також беручи до уваги і те, що поширена відповідачем інформація про пов`язаність Видавництва «Наукові журнали» (що також відоме, як Scientific Alliance, Scientific Publications/ТОВ «Наукові публікації»), тобто позивача із діяльністю «паперової фабрики» не є за свою суттю фактичним судженням самого відповідача, а є оціночним судженням іншого суб`єкту (не учасника даної справи), - Директорії журналів відкритого доступу (DOAJ), а також врахувавши і те, що позивачем не було надано суду жодних належних, допустимих та вірогідних доказів того, що інформація, вказана відповідачем у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним його особистим немайновим благам чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що входить до обов`язкового предмету доказування у даній справі, вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов правильних висновків про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та незаконними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасування не вбачає.

Судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукові публікації» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/8584/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/8584/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 09.03.2026 р.

Головуючий суддя Р.М. Колесник

Судді О.М. Сковородіна

А.І. Тищенко