УХВАЛА

17 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/1132/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,

та представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - Лосина О. Б., Куть Н. В., Царук А. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025

та рішення Господарського суду Львівської області від 28.01.2025

у справі № 914/1132/23

за позовом Львівської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя"

про скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна з припиненням права власності на об`єкт нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року Львівська міська рада (далі - Львівська міська рада; Міськрада; позивач) звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перехрестя" (далі - ТОВ "Перехрестя"; відповідач) про скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю шашличної загальною площею 79,4 кв. м на вул. Поліській, 2 у м. Львові (реєстраційний номер майна 23772437) з припиненням права власності ТОВ "Перехрестя" на спірний об`єкт.

Позовні вимоги Львівською міською радою мотивовані тим, що спірна будівля, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, повністю знищена, що підтверджується комісійним актом обстеження земельної ділянки від 28.10.2022 № 22, тоді як державна реєстрація права власності на неіснуючий об`єкт на земельній ділянці комунальної власності порушує права власника (територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради) на вільне розпорядження цієї земельною ділянкою.

Господарськими судами справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Господарського суду Львівської області від 28.01.2025 (суддя - І. Б. Козак), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 (головуючий суддя - О. В. Зварич, судді - Н. М. Кравчук, І. Ю. Панова), відмовлено у задоволенні позову.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Перехрестя" є власником будівлі шашличної площею 79,4 кв.м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Поліська, буд. 2, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.04.2023. У цій довідці зазначено дату прийняття рішення про державну реєстрацію вказаного об`єкта: 26.06.2008, а також підставу виникнення права власності: рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2001 у справі № 1/485-22/316.

Право власності ТОВ "Перехрестя" на будівлю шашличної площею 79,4 кв.м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Поліська, буд. 2 також підтверджується копією витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.06.2008 (номер витягу: 19331486, серія ССК № 777975).

Реєстрація права власності на будівлю шашличної площею 79,4 кв.м також підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 22.10.2001 серії КММ № 013019.

Ухвалою Львівської міської ради від 15.09.2016 № 1014 надано ТОВ "Перехрестя" дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Поліській, 2 у м. Львові, а ухвалою від 10.10.2019 № 5715 - затверджено ТОВ "Перехрестя" проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,0210 га без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень на вул. Поліській, 2 (кадастровий номер :08:007:0134) в оренду терміном на 3 роки для обслуговування будівлі (код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії землі, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, перевівши їх із земель, що не надані у власність або користування.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що у матеріалах справи № 914/1132/23 відсутні докази, чи укладався між сторонами договір оренди земельної ділянки.

З копії листа Управління державного контролю за використанням та охороною земель від 10.11.2022 № 4-2412-32812 убачається, що ТОВ "Перехрестя" звернулося з листом від 23.12.2019 до Львівської міської ради щодо внесення змін до ухвали від 10.10.2019 № 5715 "Про затвердження ТОВ "Перехрестя" проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Поліській, 2". Управлінням земельних ресурсів було підготовлено проєкт ухвали, якою передбачалося внесення змін у п. 1, а саме: слова "(код КВЦПЗ 16.00 - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії землі, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)" замінити словами "(код КВЦПЗ 12.11 - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу") і у пп. 2.1 - слова "встановивши річну орендну плату за землю у розмірі 8 відсотків від нормативно грошової оцінки земельної ділянки" замінити словами "встановивши річну орендну плату за землю у розмірі 6 відсотків від нормативно грошової оцінки земельної ділянки".

Суди попередніх інстанцій встановили таке:

- Львівською міською радою не приймалося ухвали щодо затвердження змін до ухвали від 10.10.2019 № 5715 "Про затвердження ТОВ "Перехрестя" проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Поліській, 2", а також ухвали щодо продовження терміну оренди земельної ділянки;

- у матеріалах справи наявна копія акта обстеження земельної ділянки на вул. Поліській, 2 у м. Львові від 28.10.2022. Зі змісту цього акта вбачається, що провідним спеціалістом відділу державного контролю за використанням та охороною земель м. Львова Управління державного контролю за використанням та охороною земель Департаменту містобудування Львівської міської ради, провідним спеціалістом відділу районних архітекторів Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради, начальником відділу укладання договорів оренди землі управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради було здійснено обстеження земельної ділянки на вул. Поліській, 2, за результатами чого встановлено, що об`єкт нерухомого майна - будівля шашличної загальною площею 79,4 кв.м (реєстраційний номер майна 23772437) на вул. Поліській, 2 у м. Львові, яка перебуває у власності ТОВ "Перехрестя", зруйнована. На земельній ділянці виявлено залишки бетонної стяжки та будівельного сміття. В акті не відображено відомостей про те, чи були присутні під час обстеження керівник/представник ТОВ "Перехрестя", свідки чи інші особи;

- з копії листа від 25.09.2023 № 58-123-1757/58-113 убачається, що Управлінням запобігання надзвичайним ситуаціям та цивільного захисту по Львівській міській територіальній громаді ГУ ДСУ НС у Львівській області підтверджено факт пожежі, яка виникла 12.11.2017 за адресою: м. Львів, вул. Поліська, 2 на об`єкті ТОВ "Перехрестя";

- відповідач подав звіт, за результатами технічного обстеження конструкцій шашличної на вул. Поліська, 2 у м. Львові (2023 рік), у п. 1 розд. 5 "загальні висновки та рекомендації" якого зазначено, що загальний стан обстежених фундаментів будівлі нормальний. У п. 2 цього звіту вказано, що фундаменти мають забезпечену несучу здатність і можуть служити основою для відновлення будівлі шашличної;

- 02.06.2023 відповідач надіслав на адресу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради лист-повідомлення від 02.06.2023, до якого долучив правовстановлюючі документи на майно. У листі зазначив про те, що відповідач як власник майна з 20.06.2023 буде проводити його відновлення за власні кошти та із залученням відповідних спеціалістів;

- 28.09.2023 відповідач звернувся із заявою до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради, у якій просив надати інформацію про те, чи потрібно для відновлення та відбудови майна отримання дозвільних документів;

- Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради листом від 05.10.2023 надала відповідачу відповідь на вказану заяву. У цій відповіді зазначила, що відповідно до п. 13 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406, відновлення окремих конструкцій будівель та споруд з метою ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (аварій) та відновлення функціонування об`єктів, призначених для забезпечення життєдіяльності населення, без зміни їх геометричних розмірів (т. 3, а.с. 39);

- у дозволі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 87 на тимчасове порушення благоустрою на території Личаківського району для встановлення тимчасової огорожі для проведення робіт з відновлення окремих конструкцій будівлі без зміни їх геометричних розмірів, відповідно до поданої схеми плану тимчасової огорожі за адресою: м. Львів, вул. Поліська, 2, зазначено, що відповідачу дозволяється виконувати роботи із відновлення окремих конструкцій будівлі без зміни їх геометричних розмірів. Термін виконання робіт: з 30.10.2023 по 30.04.2024. Згодом термін виконання робіт було продовжено: початок 01.05.2024; кінець 30.10.2024;

- 16.09.2024 відповідач звертався до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Поліська, 2 у м. Львові для обслуговування будівель торгівлі орієнтовною площею 0,1169 га;

- у акті обстеження земельної ділянки від 20.09.2024 № 239 зазначено, що на земельній ділянці знаходиться бетонна будівля складної конфігурації орієнтовними розмірами 13 м*6,6 м, висотою 4,3 м. Деякі стіни будівлі частково із цегли, решта стін відсутні. Територія навколо земельної ділянки огороджена листами металопрофілю, на загородженій території стоїть будівельний вагончик. До акта додані фотографії з обстеження ділянки;

- листом від 25.09.2024 Управління земельних ресурсів Львівської міської ради надало відповіді ТОВ "Перехрестя" на звернення щодо надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Поліська, 2 у м. Львові, зазначивши таке. Згідно з планом зонування Личаківського району м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 01.12.2016 № 1283, земельна ділянка площею 0,0210 га у межах червоних ліній (кадастровий номер :08:007:0134) розміщена в межах функціональної зони ТР-2, зона транспортної інфраструктури (вулична мережа). У межах функціональної зони ТР-2 зона транспортної інфраструктури (вулична мережа) не передбачено будівництво та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ -03.07);

- відповідачем долучено до матеріалів справи копію платіжної інструкції на суму 2 403,00 грн за період 01.01.2024 - 31.12.2024 з призначенням платежу: "переказ за користування земельною ділянкою згідно з ухвалою Львівської міської ради на вул. Поліська, 2, ТОВ "Перехрестя" через Царук А. П.";

- листом від 16.01.2025 Управління державного контролю за використанням та охороною земель Львівської міської ради надіслало відповідачу акт обстеження земельної ділянки від 20.09.2024 № 239.

Предметом цього спору є скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна з припиненням права власності на об`єкт нерухомого майна.

Господарські суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірне майно відповідача не було знищене і на момент розгляду справи - відновлено, дійшли висновку, що відсутні підстави для задоволення цього позову з огляду на ст. 349 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Львівська міська рада звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.04.2024 у справі № 914/1671/23, від 23.12.2021 у справі № 5015/45/11 (914/1919/20), від 18.10.2022 у справі № 904/4389/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19.

У касаційній скарзі скаржник також зазначає таке: факт знищення шашличної на вул. Поліській, 2 засвідчений уповноваженим органом на здійснення технічної інвентаризації; суди попередніх інстанцій не здійснили належної оцінки доказів, якими підтверджується знищення об`єкта та його відсутність як предмета матеріального світу, зокрема акта обстеження земельної ділянки від 28.10.2022 № 22, листа Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації" від 04.07.2023; вказаний акт обстеження земельної ділянки є належним доказом, оскільки складений уповноваженими особами щодо факту, який входить до предмета доказування і підтверджує, що на дату обстеження об`єкт права власності (будівля шашличної) був знищений, що є ключовим фактом для застосування ст. 349 ЦК України; будівля шашличної була знищена повністю і перестала існувати як об`єкт матеріального світу, проте відповідачем розпочато нове будівництво, а не відновлення будівлі шашличної; видача Личаківською районною адміністрацією дозволу на встановлення огорожі та лист ДАБК дозволяють лише відновлення окремих конструкцій без зміни їх геометричних розмірів; у межах червоних ліній вулиць забороняється нове капітальне будівництво, реконструкція та посадка багаторічних насаджень, а отже, будь-яке будівництво (в тому числі відновлення шашличної) на земельній ділянці на вул. Поліській, 2 заборонено; між Львівською міською радою та ТОВ "Перехрестя" не було укладено договору оренди земельної ділянки, а тому відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави; державна реєстрація права власності на неіснуючий об`єкт на земельній ділянці комунальної власності порушує права власника такої земельної ділянки - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, яка не в змозі нею розпорядитися.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 30.01.2026.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалено відповідно до ст. 236 ГПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 09.02.2026 повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги Львівської міської ради відбудеться 03.03.2026 з огляду на ненадходження матеріалів цієї справи до Верховного Суду.

У справі оголошувалась перерва з 03.03.2026 до 17.03.2026.

Відповідач звернувся до Верховного Суду із додатковими поясненнями, в яких також зазначав про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін з підстав, наведених у цих поясненнях.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України з огляду на таке.

Законодавець у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц зазначила про те, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (див., зокрема ухвалу Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 274/1477/20). Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема, підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібну норму закріплено і ст. 321 ЦК України.

Непорушність права власності є конституційним принципом, закріпленим у ст. 41 Основного Закону, а також в положеннях ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція).

За ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 виснувано, що: "будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Підстави припинення права власності регулює ст. 346 ЦК України. Так, за ч. 1 цієї статті право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 346 ЦК України).

За ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Як убачається із матеріалів цієї справи, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з такого: за відповідачем зареєстроване право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; власником земельної ділянки на вул. Поліська, 2 у м. Львові є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради згідно з п. а ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України; ТОВ "Перехрестя набуло у власність нерухоме майно у передбаченому законодавством порядку, яке через пожежу 12.11.2017 було пошкоджене, про що зазначено у листі Управління запобігання надзвичайним ситуаціям та цивільного захисту по Львівській міській територіальній громаді ГУ ДСУ НС у Львівській області від 25.09.2023 № 58-123-1757/58-113 та на час розгляду справи будівля шашличної відновлена відповідачем та знаходиться на спірній ділянці. На думку судів попередніх інстанцій, оскільки будівля шашличної фактично існує, то відсутні обставини для задоволення цього позову на підставі ст. 349 ЦК України. Суди також зазначили, що покладання тягаря пошкодження чи знищення майна на власника внаслідок обставин, що не залежали від нього порушує принципи непорушності права власності та мирного володіння майном, закріпленого у Першому протоколі до Конвенції. Суди зазначили і те, що оскільки відсутні підстави для задоволення позову, немає підстав і для застосування позовної давності у спірних правовідносинах.

Водночас скаржник, оскаржуючи ухвалені у справі судові рішення з посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах, наведених у касаційній скарзі (від 30.04.2024 у справі № 914/1671/23, від 23.12.2021 у справі № 5015/45/11 (914/1919/20), від 18.10.2022 у справі № 904/4389/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19).

Врахувавши вказану вище норму процесуального права - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.

Так, Верховний Суд у постанові 30.04.2024 у справі № 914/1671/23 за позовом Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ромзен" (далі - ТОВ "Ромзен") про скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Ромзен" на нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 54,1 м2 на вул. Гашека, 17 у м. Львові із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.12.2009 № 1761, укладеного між Приватним підприємством "Мотор" (далі - ПП "Мотор") і Приватним підприємством "Мадич" (далі - ПП "Мадич"), та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.12.2011 № 3560, укладеного між ПП "Мадич" і ТОВ "Ромзен", дійшов висновку про те, що Львівська міська рада, звертаючись із позовом у цій справі, а також у апеляційній скарзі, зазначала, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про право власності відповідача на майно, що є тимчасовою спорудою та яке фізично не існує, порушує право позивача на користування та розпорядження земельною ділянкою. Тобто позивач під час розгляду справи як у суді першої, так і суді апеляційної інстанції, наголошував на відсутності спірного об`єкта на земельній ділянці, що підтверджується актом обстеження від 11.04.2023, та стверджував, що його права порушуються не наявністю на його земельній ділянці майна відповідача та/або неповерненням цієї земельної ділянки у належному стані, а саме наявністю державної реєстрації за відповідачем об`єкта, якого фізично не існує. При цьому Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій оцінки спірним правовідносинам не надали; на порушення вимог процесуального законодавства не перевірили відповідних доводів позивача; не дослідили змісту порушених прав позивача та характеру такого порушення. Верховний Суд вказав на те, що зазначивши про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права та про те, що належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, попередні судові інстанції, обмежилися формальним підходом до розгляду цієї справи, не встановивши при цьому обставин щодо фактичного існування (можливого знищення) майна на належній позивачеві спірній земельній ділянці, тоді як від встановлення саме цих обставин у наведеному випадку залежить визначення належного та ефективного способу захисту порушеного права. Суд зазначив, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (ст. 2 ГПК України).

Щодо посилання скаржника на постанову від 23.12.2021 у справі № 5015/45/11(914/1919/20) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мєгал" до Відкритого акціонерного товариства "Львівскладмаш", Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр муніципального розвитку", про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю у межах справи № 5015/45/11 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр муніципального розвитку" до Відкритого акціонерного товариства "Львівскладмаш" про банкрутство, Верховний Суд виснував, що ТОВ "Мєгал" на підтвердження заявлених вимог посилається на обставини порушення його права як власника нерухомого майна на користування земельною ділянкою, з огляду на наявність зареєстрованого на зазначеній ділянці нерухомого майна відповідача-1, яке, як стверджує позивач, є знищеним. Верховний Суд звернув увагу на те, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. У цій справі Верховний Суд виходив з такого:

- відповідно до п. 2 розд. І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) замовником технічної інвентаризації може бути власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва; особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка має інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт; орган, уповноважений управляти майном (у тому числі житлово-будівельні, дачні та гаражні кооперативи, садові товариства). ТОВ "Мегал", яке є позивачем у справі до переліку наведених суб`єктів не належить. Проте суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та помилково зазначили про ненадання позивачем технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, який містить дані про знищення спірного об`єкта нерухомого майна;

- державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Запис в реєстрі не являється документом, який встановлює факт знищення майна, а вноситься державним реєстратором на підставі поданих йому документів, які свідчать про знищення майна, за заявою власника майна. Однак наявність такого запису станом на момент звернення ТОВ "Мєгал" з позовом до суду (липень 2020 року), вже не являлась обов`язковою, оскільки положення ч. 2 ст. 349 ЦК України було виключено із введенням в дію з 21.10.2019 КУзПБ. Відповідно до ст.ст. 346, 349 ЦК України право власності припиняється в силу закону, що пов`язане із настанням певних обставин (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 04/5026/803/2012, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 588/249/20). Утім, наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та помилково застосували до спірних правовідносин положення нечинної ч. 2 ст. 349 ЦК України. Аналогічно безпідставним, з урахуванням чинної редакції положення ст. 349 ЦК України, є посилання судів попередніх інстанцій на п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, який, як зазначив суд апеляційної інстанції, наведено судами в обґрунтування висновку щодо права власника визначати юридичну та фактичну долю речі;

- передчасним є висновок судів попередніх щодо підтвердження обставин часткового руйнування будівлі нерухомого майна, зроблений із посиланням на довідку Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 16.06.2017 № ЮР2/634, оцінка якої судами здійснена без урахування, зокрема: 1) часу складання такої довідки (довідка складена у році 2017, тоді як позов у справі подано до суду у 2020 році) та інформації щодо стану будівлі, яка була взята в основу довідки (довідка видання згідно з інвентаризаційних матеріалів станом на 29.12.2012). Крім того, необґрунтованим є висновок судів про те, що право власності на нерухоме майно у зв`язку з його знищенням припиняється з моменту внесення за заявою власника майна змін до державного реєстру;

- без належної оцінки судів попередніх інстанцій за наявності в матеріалах справи двох взаємосуперечливих висновків судових експертиз щодо стану спірного об`єкта нерухомого майна та доказів наданих сторонами на підтвердження своїх доводів, які містять відмінні між собою відомості щодо наведеного об`єкта нерухомого майна, залишене питання можливості призначення експертизи у справі. Суди попередніх інстанцій не були позбавлені можливості з власної ініціативи призначити експертизу для з`ясування питання, щодо обставин, що мають значення для справи, в цьому разі фактичної наявності/відсутності спірного об`єкта нерухомого майна.

Верховним Судом було скасовано судові рішення у справі № 5015/45/11(914/1919/20), а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові від 18.10.2022 у справі № 904/4389/19 за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метеорстроймонтаж" (далі - ТОВ "Метеорстроймонтаж"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемборг", про повернення за актом приймання-передачі земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Макарова, 25Б, площею 0,3554 га з кадастровим номером :07:213:0011 Верховний Суд виснував, що оцінивши зібрані у справі докази, в тому числі і надані висновки експертів, господарський суд першої інстанції (з яким погодився й апеляційний господарський суд) вирішив, що вони підтверджують знищення на спірній земельній ділянці нерухомого майна, належного відповідачу на праві власності, а тому позов прокурора задовольнив. Верховним Судом було залишено без змін судові рішення, якими зобов`язано ТОВ "Метеорстроймонтаж" повернути Дніпровській міській раді земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Макарова, 25Б, площею 0,3554 га, з кадастровим номером :07:213:0011, за актом приймання-передачі.

Верховний Суд у постанові від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19 за позовом Львівської міської ради до 1) Приватного підприємства "ТМ Тріада", 2) Приватного підприємства "К.Р.О.К.-7", 3) Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Загвойської Н. І., про скасування державної реєстрації права власності і визнання недійсним договору купівлі-продажу дійшов висновку, що зважаючи на те, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення було укладено особою (продавцем), яка не мала права відчужувати нерухоме майно, а також, що нерухоме майно, яке відповідно до спірного договору є предметом договору, відсутнє на земельній ділянці на вул. Замкова, 9 у м. Львові, висновок судів про те, що спірний договір суперечить вимогам закону, зокрема ст.ст. 203, 205, 655, 656, 658 ЦК України, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним, є законним та обґрунтованим. Верховний Суд вважав, що висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовій позиції щодо застосування п. 3 розд. ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" у контексті визначення способу захисту у разі проведення спірних реєстраційних дій, оскільки задоволення позову про скасування державної реєстрації права на нежитлове приміщення призведе до відновлення порушеного права позивача.

Отже, з аналізу висновків, викладених у справах № 914/1671/23, № 5015/45/11(914/1919/20), № 904/4389/19, № 914/1201/19 убачається, що на відміну від них, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій (зокрема апеляційний господарський суд), виконавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.07.2025 у справі № 914/1132/23, відповідно до вимог ст. 316 ГПК України, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України (листу Управління запобігання надзвичайним ситуаціям та цивільного захисту по Львівській міській територіальній громаді ГУ ДСУ НС у Львівській області від 25.09.2023 № 58-123-1757/58-113, актам обстеження земельної ділянки від 28.10.2022 № 22, від 20.09.2024 № 239, дозволу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 87, листу Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради від 05.10.2023), врахувавши рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2001 у справі № 1/485-22/316, відповідні ухвали Львівської міської ради, встановили, що ТОВ "Перехрестя" набуло у власність нерухоме майно у передбаченому законодавством порядку, яке через пожежу було пошкоджене, протягом певного часу ТОВ "Перехрестя" відновлено, фактично існує і знаходиться на ділянці за адресою: м. Львів, вул. Поліська, 2. Встановивши вказане, а також те, що акт обстеження земельної ділянки від 28.10.2022 на вул. Поліській, 2 у м. Львові складений за відсутності представників відповідача і є неналежним доказом та, керуючись 349 ЦК України, Першим протоколом до Конвенції, відмовили у задоволенні цього позову. Тобто у справі № 914/1132/23 суди виходили із зовсім інших встановлених обставин, ніж у наведених скаржником справах, що впливає на застосування норм матеріального права і вирішення спору у ній. Крім того, на відміну від справи № 914/1671/23, у справі, яка переглядається суди не встановили, що позивач звернувся із неефективним способом захисту своїх прав. Також спірні правовідносини не регулюються нормами КУзПБ як у справі № 5015/45/11(914/1919/20).

Колегія суддів також зазначає і те, що Верховний Суд у постанові від 22.07.2025 у справі № 914/1132/23 вказував і обґрунтовував нерелевантність справ № 5015/45/11(914/1919/20), № 914/1201/19 зі справою, яка переглядається (див. п. 51 вказаної постанови Верховного Суду).

Отже, проаналізувавши висновки, викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у наведених скаржником справах та у справі, в якій подано касаційну скаргу, не можуть вважатися у цьому випадку подібними. Так, вказані скаржником постанови було прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення. Крім того, в окремих справах суб`єктний склад, предмет, підстави позовів не є подібними як у справі № 914/1132/23, яка переглядається.

З огляду на зазначене, підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла підтвердження. Доводи касаційної скарги фактично зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що не є компетенцією Верховного Суду з огляду на ст. 300 ГПК України.

Законодавець у п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 28.01.2025 у справі № 914/1132/23.

Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані і, відповідно, Верховним Судом не розглядаються (див. постанову Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23).

Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника (узгоджується із ухвалою Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 918/279/22).

Керуючись ст.ст. 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 28.01.2025 у справі № 914/1132/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.