ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 Справа № 917/1653/25

за позовною заявою Керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, вул.Антона Грицая, 1, м.Полтава, 36000 в інтересах держави в особі Полтавської міської ради, вул.Соборності,36, м.Полтава, 36000

до 1. Приватного підприємства "Макторг", проспект Лесі Українки, 18-Г, м.Кременчук, Полтавська область, 39600

2. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

3. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу нежитлової будівлі та скасування державної реєстрації права власності з закриттям реєстраційної справи, визнання правочинів недійсними

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: До Господарського суду Полтавської області звернувся Керівник Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради з позовом до Приватного підприємства "Макторг", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просить суд:

1. Усунути перешкоди у здійсненні права Полтавської міської ради на користування та розпорядження майном комунальної власності шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Макторг» (, 39600, Полтавська область, м. Кременчук, просп. Лесі Українки, 18-Г) знести об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю (магазин) літ. Б-1, площею І 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) з приведенням земельної ділянки під ним ; у придатний для подальшого використання стан.

2. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності приватного підприємства «Макторг» на нежитлову будівлю (магазин) літ. Б-1, площею 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

3. Визнати недійсним акт № 1 приймання передачі майна від 04.06.2019, яким ОСОБА_2 , у якості внеску до статутного капіталу передав, а приватне підприємство «Макторг» прийняло 1/2 нежитлової будівлі (магазин), площею 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

4. Визнати недійсним акт № 2 приймання передачі майна від 04.06.2019, яким ОСОБА_1 , у якості внеску до статутного капіталу передав, а приватне підприємство «Макторг» прийняло 1/2 нежитлової будівлі (магазин), площею 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 23.10.2025 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 20.11.2025.

21.11.2025 за вхід. № 14995 від Приватного підприємства "Макторг" надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач також зазначає про пропуск прокурором строку позовної давності.

25.11.2025 за вхід. № 15167 від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача. Прокурор позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Також від прокуратури надійшли письмові пояснення щодо виключності випадку звернення до суду.

05.12.2025 за вхід. № 15708 від Приватного підприємства "Макторг" надійшли заперечення на відповідь на відзив прокурора.

Відповідач 2 та відповідач 3 відзив на позов не надали.

Відповідачі, належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, в судове засідання не з`явилися.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 09.12.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи суд встановив

04.08.2016 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Документом, поданим для державної реєстрації значиться рішення суду від 23.03.2015 у справі № 554/2525/15-ц

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 23.03.2015 у справі № 554/2525/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на частину будівлі, та за ОСОБА_1 право власності на частину будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.07.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.10.2019, апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 23.03.2015.

При прийнятті рішення суд апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд констатував, що позивачам надавалось право на встановлення стаціонарних тимчасових споруд на підставі паспортів прив`язки та договорів особистого земельного сервітуту на земельні ділянки з обмеженим правом використання (заборона будівництва капітальних споруд). В той же час, позивачами побудовано капітальну самочинну споруду, без прийняття її в експлуатацію. При цьому позивачами не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. 376 ЦК України для визнання за ними права власності на самочинне нерухоме майно - магазин. Відтак, суди апеляційної та касаційної інстанцій констатували, що районний суд дійшов хибного висновку щодо наявності підстав для визнання за позивачами права власності на самочинні будівлі, як об`єкти нерухомого майна, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства та порушує при цьому права та охоронювані законом інтереси інших осіб зокрема, власника земельних ділянок комунальної форми власності - Полтавської міської ради та органу контролю у сфері ведення будівельних робіт - Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Разом з цим, 04.08.2016, на підставі вказаного рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 23.03.2015, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01).

В подальшому, на підставі акту приймання-передачі від 04.06.2019 № 1 (яким ОСОБА_2 передав майна ПП «Макторг» в особі директора, яким також є ОСОБА_2 ) та від 04.06.2019 № 2 (яким ОСОБА_1 передав майна ПП «Макторг» в особі директора ОСОБА_2 ), право власності на нежитлову будівлю (магазин) за адресою АДРЕСА_3 перейшло до Приватного підприємства «Макторг» (директором якого є ОСОБА_2 , а засновниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), про що 05.06.2019 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Окрім цього, в Державному земельному кадастрі сформовано земельну ділянку комунальної форми власності, площею 60 кв.м., із кадастровим номером :16:006:0493, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Право комунальної власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.07.2018 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). 11.06.2018 між ОСОБА_1 та Полтавською міською радою укладено договір оренди вказаної земельної ділянки (30 кв.м.) та між ОСОБА_2 та Полтавською міською радою укладено договір оренди вказаної земельної ділянки (30 кв.м). Строк дії договорів до 24.05.2023. Згідно листа Департаменту земельних ресурсів Полтавської міської ради від 18.09.2024 договір оренди земельної ділянки не продовжувався.

Згідно Витягу з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва на земельну ділянку з кадастровим номером :16:006:0493 за адресою м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н дозвільних документів не видавалось.

У відзиві на позовну заяву відповідача ТОВ «Макторг» зазначає про порушення перебігу строків позовної давності, стверджує про недоведеність неналежного захисту інтересів держави Полтавською міською радою, відсутність підстав для вжиття заходів представницького характеру прокурором, заперечує наявність підстав про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання недійсними актів приймання-передачі нерухомого майна, на підставі яких внесені реєстраційні записи.

Також Відповідач вбачає підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Прокурор у відповіді на відзив посилається на те, що спірні правовідносини за своїм характером є негаторними, земельна ділянка зайнята самочинно збудованим нерухомим майном фактично продовжує перебувати у користуванні Відповідача, а тому порушення прав їх законного володільця - територіальної громади на реалізацію усіх правомочностей власника триває, отже зазначений позов заявлено в межах позовної давності. Також на думку прокурора, останній дотримався визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі ради, яка, будучи обізнаною про встановлені порушення у підконтрольній сфері, маючи встановлені законодавством повноваження щодо вжиття відповідних заходів, не вжила достатніх та необхідних заходів для захисту інтересів територіальної громади. Належним Відповідачем у даній справі про знесення об`єкта самочинного будівництва повинен виступати останній набувач ПП «Макторг». Відповідачем не обґрунтовано незгоду із застосуванням заходів забезпечення позовну, підстави для скасування таких заходів не вбачаються

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 у справі №308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі №202/3520/16-ц.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Пунктом першим частини першої статті 2, частини 4 статті 18, статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно правовим актам.

Пунктами 40-41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (у редакції станом на час здійснення державної реєстрації) визначено, що Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, для здійснення державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н державному реєстратору надано рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 23.03.2015 у справі № 554/2525/15-ц.

Разом із цим, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.08.2015 роз`яснено рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03 2015 року таким чином, що Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради зобов`язано надати адресу об`єкту, що розміщується у м. Полтава по вул. Небесної Сотні поряд із будинком № 116, який належить Макашеву В.О. і Сопрончуку Д.С. із зазначенням про недопустимість порушень прав громадян при здійсненні виконання рішень.

На виконання вказаної ухвали, рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 22.06.2016 № 115 об`єкту надано адресу вул. Небесної Сотні 116 - Н.

Разом із цим, постановою апеляційного суду, залишеною без змін Верховним Судом у справі №554/2525/15-ц вказану ухвалу, якою роз`яснено рішення суду І інстанції також скасовано. При прийнятті рішення про скасування ухвали суд керувався тим, що вказаною ухвалою фактично покладено обов`язки на особу, яка не була залучена до участі в справі, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке в свою чергу згідно п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України також є безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. З огляду на те, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 березня 2015 року підлягає з вищенаведених обставин до скасування, - відсутні підстави для його роз`яснення, а відтак і для постановлення нової ухвали.

Враховую викладене, у об`єкту відсутня адреса, присвоєна законним шляхом органами архітектури.

Водночас, згідно положень ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент державної реєстрації права власності) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.

Реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт проводить орган державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації.

Виконувати будівельні роботи, підключати об`єкт будівництва до інженерних мереж та споруд без реєстрації зазначеної декларації забороняється.

Також, приписами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент державної реєстрації права власності) встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

У відповідності до п.10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Згідно з ч. 9 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Тобто, лише за умови прийняття об`єкта в експлуатацію, можливо проводити реєстрацію права власності на нього, що не було зроблено замовниками.

Разом з тим, згідно Витягу із Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :16:006:0493 за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н, відсутні відомості щодо видачі дозвільних документів на вказаний об`єкт та прийняття його в експлуатацію.

Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н виключно на підставі рішення суду І інстанції, яке в подальшому було скасовано.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Полтавського апеляційного суду та Верховного Суду у справі №554/2525/15-ц встановлено, що позивачам надавалось право на встановлення стаціонарних тимчасових споруд на підставі паспортів прив`язки та договорів особистого земельного сервітуту на земельні ділянки з обмеженим правом використання (заборона будівництва капітальних споруд). В той же час, позивачами побудовано капітальну самочинну споруду, без прийняття її в експлуатацію. При цьому позивачами не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. 376 ЦК України для визнання за ними права власності на самочинне нерухоме майно - магазин.

Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, висновки в якій аналогічні висновкам, викладеним у постановах від 23.06.2020 у справі №680/214/16 та від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зазначено, зокрема, що аналіз положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного

Таким чином, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості, відноситься до земель комунальної власності Полтавської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, а спірний об`єкт збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, і без належно затвердженого проєкту. Отже, вказаний об`єкт вважається самочинним будівництвом згідно із нормами частини першої статті 376 Цивільного кодексу України. Вказаний факт також встановлено рішенням суду у справі №554/2525/15-ц, що набрало законної сили.

В силу приписів частини другої статті 376 ЦК України реєстрація права власності на самочинно збудований об`єкт не є підставою для набуття права власності на нього. Набуття права власності на спірний об`єкт нерухомості відповідно до норм частини третьої статті 376 ЦК України можливе лише у випадку визнання цього права за рішенням суду та за умови надання земельної ділянки в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

У відповідності до частин 1-4 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

Поряд із цим, власник, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою (в тому числі, визнання правочинів недійсними). Розгляд позовних вимог про знесення об`єкту самочинного будівництва і виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки, зокрема, про визнання правочинів недійсними.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 сформувала висновок про те, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно.

Разом із тим, за висновками Великої Палати Верховного Суду судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості).

Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Також необхідно зазначити, що відповідно до положень статті 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення вказаних об`єктів нерухомості, правовий режим будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №910/19726/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц.

Зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язане із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.

Наведене також узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №914/1785/22

3 огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю.

З урахуванням вищевикладеного та актуальної практики Великої Палати Верховного Суду із аналогічних правовідносин, викладеній у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, ефективним способом захисту прав Полтавської міської ради як власника земельної ділянки з к.н. :16:006:0493, за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н, на якій здійснено самовільне будівництво об`єкту, є вимога про визнання права власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва за Полтавською міською радою або вимога про знесення самочинно побудованого майна. При цьому, правове значення має позиція власника земельної ділянки.

Полтавська окружна прокуратура листами від 02.04.2024 №55-75-6102вих-24, від 19.06.2024 № 55-75-10131вих-24, від 21.08.2024 № 55-75-12895вих-24 зверталась до Полтавської міської ради, як до власника земельної ділянки, з пропозицією надати до окружної прокуратури позицію із вказаного питання. В листі від 18.09.2024 № 0104-01.2-14/2419 Полтавська міська рада висловилась щодо можливості представництва прокуратурою її інтересів, однак своєї позиції щодо бажаного способу захисту із двох альтернативних не надала.

Таким чином, виходячи із вищенаведених законодавчих положень та судової практики, враховуючи що власник земельної ділянки - Полтавська міська рада не висловила бажання визнати за собою право власності на нерухоме майно, самовільно побудоване на її земельній ділянці, належним способом захисту є вимога про усунення перешкод у здійсненні права Полтавської міської ради на користування та розпорядження майном комунальної власності шляхом зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва за адресою: вул. Небесної Сотні, 116-Н з приведенням земельної ділянки під ним у придатний для подальшого використання стан.

Така вимога відповідає актуальній практиці Верховного Суду, відповідно до якої, задоволення такої вимоги призведе до вирішення юридичної долі самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Положення ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Відповідно до частин 1 та 4 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц).

Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права приватної власності відповідача на приміщення за адресою вул. Небесної Сотні, 116-Н у м. Полтаві як на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно.

Разом з цим, така реєстрація здійснена за відсутності належних правових підстав, та порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна тому підлягає скасуванню.

Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово сформулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-а (пункт 146), від 06.08.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт48).

Абзацами другим та четвертим ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

За змістом пункту 9 ч. 1 ст. 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18).

При цьому, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 в силу положень абзацу першого частини 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення.

У ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.

Відповідно до ч. 7 ст. 14 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.

Враховуючи, що державна реєстрація прав приватної власності на нежитлову будівлю за адресою: м. Полтава вул. Небесної Сотні, 116-Н, як на нерухоме майно була здійснена із порушенням вимог містобудівного законодавства, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі.

З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод Полтавській міській раді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності ПП «Макторг» на нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 55, 7 кв.м, що розташований за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116 -Н із закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.08.2022 916/546/21 у справі зазначила, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.

Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.

У справі що розглядається, спірний об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116 -Н передавався у власність ПП «Макторг» на підставі актів приймання-передачі № 1 та № 2 від 04.06.2019 які є правочинами, оскільки підтверджують волевиявлення сторін, а також мають юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонні акти приймання-передачі нерухомого майна у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 ЦК України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 ЦК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 29.04.2015 у справі № 903/134/13-г, 11.09.2018 року у справі № 918/1377/16, від 17.05.2022 у справі № 520/2224/19-ц та від 06.07.2022 у справі № 372/3737/19.

У разі визнання недійсною підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, припиняються самі цивільні права та обов`язки.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13).

Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 922/476/20.

Таким чином, здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності згідно з нормами статтей 376 та 325 ЦК України і відповідно не може бути предметом цивільно-правових договорів.

Положеннями ст. 115 Цивільного кодексу України визначено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, вклад до статутного капіталу в розумінні положень Цивільного кодексу України є правочином.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правовим актам, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України).

У ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК.

Оскільки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 55,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 в установленому законом порядку не набували, отже, не мали відповідних повноважень щодо розпорядження майном, як наслідок, вклад до статутного капіталу товариства суперечить вимогам чинного цивільного законодавства та мають бути визнані недійсними.

Згідно ст. 215 ЦК України до суду з позовом про визнання правочину недійсним може звернутися одна з його сторін або інша заінтересована особа, права та охоронювані законом інтереси якої порушує цей правочин.

З урахуванням того, що заперечення дійсності спірних правочинів на підставах, встановлених законом, має значення для усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою законному власнику, Полтавська міська рада, в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, хоча і не є стороною спірних правочинів, але є особою, заінтересованою у визнанні цих правочинів судом недійсним (абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Оскільки Полтавська міська рада не є стороною спірного правочину, вимога про визнання такого правочину недійсним пред`являється без вимоги про застосування наслідків його недійсності (ст.216 ЦК України) у вигляді вимоги про повернення майна, а в комплексі з вимогою про знесення об`єкту самочинного будівництва (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Необхідність застосування вказаного способу захисту порушених інтересів випливає з ч. 3 ст. 216 ЦК України, якою передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди (двостороння реституція, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди), застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року та з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008).

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Обставини набуття речових прав на нерухоме майно кінцевим власником істотно впливають на оцінку фактичних обставин справи та порушення вимог чинного законодавства в ході такого набуття.

Як зазначалося вище, ПП «Макторг» набуло право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю (магазин) за адресою

АДРЕСА_3 на підставі акту приймання-передачі від 04.06.2019 № 1 (яким ОСОБА_2 передав майна ПП «Макторг» в особі директора, яким також є ОСОБА_2 ) та акту приймання- передачі від 04.06.2019 № 2 (яким ОСОБА_1 передав майна ПП «Макторг» в особі директора ОСОБА_2 ).

Варто звернути увагу, що підписантом акту приймання-передачі від 04.06.2019 № 1 є виключно ОСОБА_2 , як фізична особа, яка передала майно, так і особа, яка прийняла майно у власність ПП «Макторг», оскільки він же являється директором вказаного підприємства. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються єдиними засновниками (учасниками) юридичної особи ПП «Макторг» та її кінцевими бенефіціарами

Крім цього, показовим є той факт, що 11.05.2019 Полтавським апеляційним судом відкрито провадження у справі №554/2525/15-ц за апеляційною скаргою Полтавською обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду від 23.03.2015, яким визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тобто, від прийняття рішення судом І інстанції, яким визнано право власності на самочинне будівництво фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 володіли майном більше чотирьох років, і одразу ж після відкриття апеляційного провадження та ймовірності скасування рішення суду І інстанції, яким узаконено спірне майно, власники здійснюють відчуження майна шляхом укладання акту прийому-передачі статутного капіталу у власність товариства, де вони ж являються засновниками.

У цивільному законодавстві застосовується така правова конструкція як фраудаторність (від лат. "fraud", "fraudis" - обман, хитрість, шахрайство, афера) та фраудаторні правочини, яка має коріння у давньоримському конкурсному процесі, в якому на випадок розтрати майна боржником в обман кредиторів останнім надавалися особливі засоби судового захисту.

Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципу добросовісності, закріпленого у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цим кредиторам.

Верховний Суд у постанові від 06.10.2022 у справі № 904/624/19, дійшов висновку про те, що фраудаторний договір може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна).

У постанові Верховного Суду від 21.05.2024 у справі № 904/1749/23, колегія суддів Касаційного господарського суду констатує, необхідність перевірки дій сторін при укладенні договору на їх добросовісність у розумінні ст. 3 ЦК України, чи зловживали/не зловживали вони своїми правами, укладаючи оспорюваний договір.

Вказане, дозволяє прийти до висновку, що дані правочини, якими передано майно у власність від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПП «Макторг» спрямовані на ухилення від виконання постанови Полтавського апеляційного суду, від 10.07.2019 у справі № 554/2525/15-ц, яким скасовано рішення суду І інстанції щодо визнання права власності на самочинно побудоване майно. Укладаючи оспорювані акти прийому-передачі сторони діяли недобросовісно та зловживали своїми правами. Оспорювані акти прийому-передачі створюють перешкоди законному власнику - Полтавській міській раді розпоряджатись належними їй землями комунальної власності.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно зі статтею 212 ЦК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

В пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 викладено висновок про те, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

В п. 48 постанови від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 в подібних правовідносинах Верховний Суд наголошує, що в силу вимог частиною 1 статті 3 ЗК України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (частина 4 стаття 376 ЦК України) спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема, статті 376 цього Кодексу.

Адже, на відміну від положень частини 4 статті 376 ЦК України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини 2 статті 212 ЗК України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.

В п. 50 постанови від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 Колегія суддів наголошує, що покладений в основу оскаржуваних судових рішень висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод Міськраді в користуванні спірними земельними ділянками з підстав неналежного складу відповідачів, до яких заявлено вимогу про знесення об`єктів самочинного будівництва, не відповідає висновку щодо питання застосування норм статті 391 ЦК України та статей 152, 212 ЗК України, сформульованому в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21, в якій зазначено, зокрема, про те, що за встановлених фактичних обставин у вказаній справі - самочинного будівництва ФОП Тесельком В. М. об`єкта на земельній ділянці, кадастровий номер :01:005:0031, яка належить позивачеві та відчуження відповідного об`єкту в подальшому на користь ТОВ фірми «Стів», яке продовжує використовувати належну територіальній громаді міста Миколаєва в особі Міськради земельну ділянку, вчиняючи тим самим перешкоди позивачу у реалізації ним свого права власності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшли правильного висновку, що ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки в цьому випадку є саме вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу відповідного торговельного кіоску.

Крім того при вирішенні зазначеного спору суд апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд, спростував висновок суду першої інстанції про те, що позов про знесення самочинного будівництва може бути пред`явлено лише до особи, яка здійснила це будівництво, якою ТОВ фірма «Стів» не є.

Водночас у пунктах 5.43, 5.44 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 489/742/20 зі спору, що виник з подібних правовідносин (предметом позову в якій є скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку), зазначено таке:

«Так само Судом відхиляються твердження скаржника про неправомірність заявлення позивачем та задоволення судом саме до нього позовних вимог про повернення земельної ділянки шляхом звільнення її від будівель та споруд логістичного центру з автостоянкою. Адже факт здійснення самочинного будівництва ТОВ «Естетик-1» не спростовує того, що на даний час саме ОСОБА_6 чинить перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні її власною земельною ділянкою.

Такі висновки узгоджуються з нормами статті 212 Земельного Кодексу України, згідно з якою самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними».

Верховним Судом сформовано усталена правова позиція в питанні визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (див. постанови від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20, постанова від 10.01.2024 у справі № 489/742/20, постанова від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 ).

Відтак, належним відповідачем у даній справі про знесення об`єкта самочинного будівництва повинен виступати останній набувач ПП «Макторг»

Оскільки вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, зокрема, шляхом знесення будинків, будівель і споруд, покладено на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.

Тому відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути не забудовник, а останній набувач цього об`єкта.

Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Поняття «інтереси держави» є оціночним, а тому прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таку позицію висловлено в рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас не визначене чітке коло законних інтересів, які можуть збігатися повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств, організацій.

Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це справді потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 17.10.2019 у справі 569/4123/16-а.

Звернення прокурора до суду із даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні загально значимого питання додержання законності під час державної реєстрації речових прав, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства та використання і розпорядження земельною ділянкою комунальної власності.

Як закріплено у ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

У ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, воля Українського народу як власника може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави та територіальних громад.

Відповідно до положень Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів, кожне порушення закону при використанні комунального майна є порушенням інтересів держави.

Вказане свідчить про беззаперечну наявність інтересу держави по відношенню до законності передачі в користування та безпосереднього використання землі. Недотримання ж встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному, а як наслідок і суспільному інтересу.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.

У постанові Верховного Суду від 13.01.2022 у справі №520/3904/19 зазначено наступне.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

За частинами 1, 2 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За приписами ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Наведені земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Набуття юридичною особою приватного права у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 500/3947/13-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №757/42533/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №309/2376/15-ц, від 26 грудня 2019 у справі № 364/515/19, від 20 січня 2020 року у справі № 724/428/17 та від 04 листопада 2021 року у справі № 821/355/18.

Відповідно до ч. 11 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.

Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.

Отже, на час набуття права власності суб`єктами господарювання на спірні нежитлові будівлі законодавець встановив імперативний припис щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду. Водночас перехід права на земельну ділянку до нового набувача будівлі або споруди відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою.

Водночас, порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки комунальної власності обмежує державу в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), позбавляє можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати свої законні права на отримання земельної ділянки у користування, отримавши перемогу у відповідних торгах.

У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави, що полягають у протиправному фактичному набутті суб`єктом господарювання прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону, зловживання відповідачами положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», земельного законодавства та у не дотриманні органом, який наділений повноваженнями щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вимог щодо проведення перевірки волевиявлення та цивільної дієздатності суб`єкта, який має намір зареєструвати речові права на об`єкти нерухомості, вимогам чинного законодавства, що дає йому право у подальшому безоплатно отримати у користування земельну ділянку.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Враховуючи вищезазначену практику Європейського суду, прокурор, звертаючись із даним позовом, діє на захист не своїх власних порушених прав, а на захист інтересів держави в цілому, які нерозривно пов`язані із правильним застосуванням та дотриманням усіма суб`єктами законодавства в сферах життєдіяльності суспільства, що контролюються та охороняються державою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України); для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

За приписами частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ця норма є юридичною правовою підставою для формування вимог до органів державної влади і місцевого самоврядування діяти у точній відповідності із законом та в межах повноважень, визначених для них законами, а також задля відновлення прав фізичних та юридичних осіб, які були порушені цими органами через недодержання вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 за № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009 визначено, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі №6-2161цс16, від 23.11.2016 у справі №3-1058гс16.

Стосовно судового захисту охоронюваного законом інтересу у п. 3.4 рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Окрім того, у п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 підкреслюється, що одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, означає правовий феномен, який, зокрема, виходить за межі змісту суб`єктивного права; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом; регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Правовідносини, пов`язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення державних реєстраторів, на підставі яких зареєстровано право приватної власності за суб`єктом господарювання на об`єкти нерухомого майна, які слугували підставами для виділення йому земельної ділянки комунальної власності на позаконкурентних засадах, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, землю.

Згідно з положеннями ст.ст. 2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста- самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Таким чином, відповідно до вищевказаних приписів Український народ як власник земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин делегував Полтавській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Отже, Полтавська міська рада, як суб`єкт, що здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, є уповноваженим органом у спірних правовідносинах.

Наведене свідчить про існування реальної загрози протиправного використання відповідачами земельної ділянки, що перебуває у власності територіальної громади м. Полтави, в обхід проведення аукціону (земельних торгів). Передача цієї земельної ділянки на підставі ч. 11 ст. 120 Земельного кодексу України у зв`язку із переходом права власності на будівлі ускладнить її повернення до комунальної власності, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №182/2428/16-а міська рада не може скасовувати індивідуальні акти, що вичерпують свою дію фактом його виконання.

У постанові від 26.05.2020 у справі за № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію відносно представництва прокурором інтересів держави в особі відповідних органів.

Так, ВП ВС констатувала, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Тому зазначене питання потребує швидкого вирішення та реагування з боку компетентного органу Полтавської міської ради.

З урахуванням викладеного, Полтавською окружною прокуратурою до Полтавської міської ради в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено лист №55-114-17827вих-23 від 25.10.2023 для повідомлення уповноваженого органу про наявність порушень інтересів держави і мешканців територіальної громади та необхідність вжиття заходів до їх поновлення шляхом звернення до суду із позовною заявою. На вказаний лист структурними підрозділами Полтавської міської ради було надано запитувану інформацію, однак не повідомлено про те, чи вживались та чи будуть вживатись заходи щодо захисту порушених інтересів держави в особі Полтавської міської ради. У зв`язку із чим було направлено повторні листи від 02.04.2024 №55-75-6102вих-24, від 19.06.2024 № 55-75-10131вих-24, від 21.08.2024 № 55-75-12895вих-24, на який Полтавська міська рада надала відповідь від 18.09.2024 № 0104-01.2-14/2419 щодо можливості представництва прокуратурою інтересів Полтавської міської ради із вказаних питань.

Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Полтавська міська рада, яка не вжила заходів на захист інтересів держави та територіальної громади з наведених питань, що є виключним випадком звернення прокурора до суду.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові ВС від 18.01.2021 по справі №915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, як обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

З огляду на викладене, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за позовну заяву та заяву про забезпечення позову покладається на відповідачів.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити

2. Усунути перешкоди у здійсненні права Полтавської міської ради на користування та розпорядження майном комунальної власності шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Макторг» (, 39600, Полтавська область, м. Кременчук, просп. Лесі Українки, 18-Г) знести об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю (магазин) літ. Б-1, площею І 55,7 кв.м. за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) з приведенням земельної ділянки під ним у придатний для подальшого використання стан.

3. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності Приватного підприємства «Макторг» на нежитлову будівлю (магазин) літ. Б-1, площею 55,7 кв.м. за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) з закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

4. Визнати недійсним акт № 1 приймання передачі майна від 04.06.2019, яким ОСОБА_2 , у якості внеску до статутного капіталу передав, а приватне підприємство «Макторг» прийняло 1/2 нежитлової будівлі (магазин), площею 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

5. Визнати недійсним акт № 2 приймання передачі майна від 04.06.2019, яким ОСОБА_1 , у якості внеску до статутного капіталу передав, а приватне підприємство «Макторг» прийняло 1/2 нежитлової будівлі (магазин), площею 55,7 кв.м. за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 116-Н (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

6. Стягнути з Приватного підприємства «Макторг» (, просп. Лесі Українки, 18-Г, м. Кременчук, Полтавська область, 39600) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/р № UА0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі по 4542,00 грн

7. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/р № UА0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі по 4542,00 грн

8 . Стягнути з Макашева Віталія Олександровича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, р/р № UА0006160, банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі по 4542,00 грн

Видати накази з набранням рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 09.03.2026 у зв"язку з перебуванням судді у відпустці.

Суддя Кльопов І.Г.