ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2026 р. Справа№ 910/7601/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

Секретар судового засідання: Басараба К.Ю.

За участю представника скаржника Іванова С.О. (в режимі відеоконференції) - за довіреністю №442-К-Н-О від 04.02.26

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7601/25 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у визнанні кредитором боржника (суддя Омельченко Л.В., повний текст ухвали складено та підписано - 20.11.2025)

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність боржника фізичної особи

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7601/25 (суддя Омельченко Л.В., повний текст ухвали складено та підписано - 20.11.2025), серед іншого, визнано кредиторами ОСОБА_1 :

- Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (ідентифікаційний код: 21650966) на суму 82 326,28 грн, з яких: 6 056,00 грн - судовий збір (позачергово); 76 270,28 грн - основний борг (друга черга);

- ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на загальну суму 335 864,81 грн, з яких: 4 844,80 грн - судовий збір (позачергово); 331 020,01 грн - основний борг (друга черга);

відмовлено Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570) у визнанні кредитором боржника на загальну суму 4 948 348,34 грн.

Ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивована тим, що грошові вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника - ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження у матеріалах кредиторської заяви та наданих суду доказах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, Акціонерне товариство «ПриватБанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» строк на оскарження ухвали попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 по справі № 910/7601/25; скасувати ухвалу попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 року по справі № 910/7601/25 - в частині відхилення (невизнання) грошових вимог кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до боржника по справі № 910/7601/25 і ухвалити нове рішення, яким визнати грошові вимоги кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до боржника ОСОБА_1 у розмірі 4 943 503,54 грн., включити до реєстру вимог боржника ОСОБА_1 вимоги у розмірі 4 943 503,54 грн., та судовий збір по даній справі в сумі 4844,80 грн - позачергово.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що зазначена ухвала попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 по справі №910/7601/25 в частині невизнаних вимог Акціонерного товариство Комерційний банк "ПриватБанк" є незаконною, необґрунтованою, при її прийнятті судом були неправильно застосовані норми матеріального права - ст. ст. 554, 559, 599, 625, 629,1054 ЦК України, а також порушені норми процесуального права - ст.ст. 75, 86, 236, ст.326 ГПК України.

Оскільки доводи та вимоги скаржника фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині відхилення (невизнання) грошових вимог кредитора Акціонерного товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570) до боржника, то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

В іншій частині ухвала місцевого господарського суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

08.01.2026 через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/7601/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Отрюх Б.В., судді: Сотніков С.В., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі № 910/7601/25 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7601/25 за заявою ОСОБА_1 про неплатоспроможність боржника фізичної особи; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7601/25 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у визнанні кредитором боржника до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду.

18.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/7601/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 у справі № 910/7601/25, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ліквідатора Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7601/25 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у визнанні кредитором боржника; розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7601/25 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у визнанні кредитором боржника призначено на 18.02.2026.

16.02.2026 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Іванової Світлани Олександрівни надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 задоволено заяву представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Іванової Світлани Олександрівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Явка представників учасників справи

18.02.2026 у судове засідання з`явився представник скаржника, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, 02.02.2026 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 та 17.02.2026 від арбітражного керуючого Дикаленко А.В. надійшли клопотання, в яких останні просили суд проводити розгляд даної справи за їхньої відсутності.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю представника скаржника.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 18.02.2026 представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати ухвалу попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 року по справі № 910/7601/25 - в частині відхилення (невизнання) грошових вимог кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до боржника по справі №910/7601/25 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до боржника ОСОБА_1 у розмірі 4 943 503,54 грн., включити до реєстру вимог боржника ОСОБА_1 вимоги у розмірі 4 943 503,54 грн., та судовий збір по даній справі в сумі 4844,80 грн - позачергово.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Із матеріалів справи вбачається, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/7601/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

14.07.2025 відкрито провадження у справі неплатоспроможність ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) з відповідними правовими наслідками; оприлюднено відомості на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України.

14.08.2025 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570) надійшла заява з грошовими вимогами до боржника у розмірі 4 943 503,54 грн.

У вказаній вище заяві банк просить визнати грошові вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до боржника ОСОБА_1 у розмірі 4 943 503,54 грн. та включити до реєстру вимог боржника ОСОБА_1 вимоги у розмірі 4 943 503,54 грн., та судовий збір по даній справі в сумі 4844,80 грн - позачергово.

Арбітражною керуючою Дикаленко А.В. розглянуто та не визнано грошові вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника. Арбітражна керуюча у своєму повідомленні щодо заявлених банком грошових вимог до боржника зазначила, що з боку заявника не надано до своєї заяви повного комплекту доказів на підтвердження заявленого розміру заборгованості за Договором № б/н від 07.04.2008, тому керуюча реструктуризацією боргів боржника ОСОБА_4 просила суд зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» надати суду повний перелік документів на підтвердження отримання боржником кредитних коштів за Договором № б/н від 07.04.2008. До свого повідомлення долучила докази направлення його копії Акціонерному товариству КБ «ПриватБанк».

Станом на час розгляду заяви АТ КБ «ПриватБанк» з грошовими вимогами до боржника по суті від кредитора додаткових доказів на повідомлення керуючої реструктуризацією на підтвердження заявленого розміру заборгованості за Договором № б/н від 07.04.2008 не надходило.

Боржник - ОСОБА_1 просив суд відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у визнанні грошових вимог на загальну суму 4 948 348,34 грн, пояснив, що 03.02.2010 Дніпровським районним судом м. Києва була розглянута справа № 2-312/1, згідно рішення суду у цій справі було стягнуто 282 995 грн 35 коп. заборгованості зі ОСОБА_5 . Втім, АТ «ПриватБанк» не звертався до нього з позовом за Договором поруки № 07-02-145 П/2 від 20.11.2007, тому вважає, що оскільки 6-ти місячний строк кредитором пропущено, то пред`явлення боргу за Договором поруки № 07-02-145 П/2 від 20.11.2007 є безпідставним і незаконним. Щодо рішення суду від 17.12.2010 у справі № 2-4202/10 боржник зазначив, що для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання встановлено строк - три роки, який відраховується з дня, що настає за днем набрання рішенням суду законної сили, або з дня закінчення строку, встановленого для його виконання. Однак, банком не було пред`явлено виконавчий лист до примусового виконання, оскільки вже минуло майже п`ятнадцять років, то боржник уважає пред`явлені вимоги необґрунтованими.

За наслідками розгляду вищевказаної заяви з грошовими вимогами, місцевим господарським судом постановлено судове рішення, яке наразі оскаржується АТ КБ «ПриватБанк» в частині відхилення (невизнання) його грошових вимог до боржника.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в частині відхилених вимог АТ КБ «ПриватБанк» - частковому скасуванню з прийняттям в наведеній частині нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 119 Кодексу України з процедур банкрутства з метою виявлення всіх кредиторів здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Відповідно до ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30-ти днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в грошових одиницях і заявлені до господарського суду в порядку, встановленому цією статтею. Копії відповідних заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства в ухвалі за результатами попереднього засідання суду, зокрема, зазначаються: обов`язок керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутись не пізніше 14-ти днів з дня постановленої ухвали; дата засідання господарського суду, яке має відбутись не пізніше 60-ти днів з дня постановлення такої ухвали, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що до боржника надійшли заяви з грошовими вимогами, зокрема, Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Відповідно до кредиторської заяви АТ КБ «Приватбанк» 20.11.2007 ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_3 ) отримала кредит відповідно до умов договору № Д 07-02-145 МК у розмірі 36 000,00 США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.11.2013.

Виконання зобов`язання за кредитними договором № Д 07-02-145 МК від 20.11.2007 забезпечено договором поруки № 07-02-145 П/2 від 20.11.2007, укладеним з поручителем - ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі № 2-312/1 було, зокрема, стягнуто на користь ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_5 суму боргу за Кредитним договором у розмірі 35 372,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2010 становить 282 995, 35 грн.

АТ КБ «Приватбанк» стверджує, що станом на 13.07.2025 (дату, що передує даті відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника) заборгованість Боржника - ОСОБА_1 як поручителя за Кредитним договором становить 114 243,82 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 13.08.2025 (41,4268 грн за 1 дол США) становить 4 732 755,88 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що 20.11.2007 між ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_3 ) та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № Д 07-02-145 МК, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 36 000,00 США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.11.2013.

Крім того, судом встановлено, що 20.11.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір поруки № 07-02-145 П/2 у забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором № Д 07-02-145 МК від 20.11.2007, що укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «Приватбанк».

Пунктом 11 Договору поруки встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Слід зазначити, що на момент укладення сторонами договору поруки (14.11.2007), відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції станом на 14.06.2007) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня

настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить

вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не

встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука

припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя

протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Так, у пункті 14 договору поруки сторони погодили, що «цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Сторони, керуючись умовами частини четвертої статті 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником та / або поручителем зобов`язань, що складають основне зобов`язання».

Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновках, зокрема у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35) наголосила, що погоджена сторонами умова про чинність зобов`язань за договором поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем основного зобов`язання, не є строком, встановленим у договорі поруки, в розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що сторони в договорі визначили інший, ніж у частині четвертій статті 559 ЦК України, строк чинності поруки, та констатує необхідність застосування припису речення другого частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги в зазначеній частині, погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що заявником - АТ КБ «Приватбанк» не надано належних та допустимих доказів звернення до поручителя ОСОБА_1 протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на приписи частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України та встановлені обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про припинення договору поруки, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та поручителем, як підстави заявлених кредиторських вимог.

Колегія суддів апеляційного суду підтримує наведений висновок суду першої інстанції та зазначає, що доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин і є безпідставними.

Крім того, інших доказів на підтвердження наявності боргу ОСОБА_1 за Договором № б/н від 07.04.2008, таких, як наприклад, заява боржника на відкриття рахунку, виписки за рахунком, відкритим для обслуговування кредитної картки, документ, підтверджуючий факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, АТ КБ «Приватбанк» не надано.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Так, суд наголошує, що під час розгляду заявлених грошових вимог застосовується підвищений стандарт доказування. Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; - при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; - під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або розпорядником майна арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги, саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.

Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Така позиція суду ґрунтується на сталій судовій практиці, відображеній, зокрема, у Постанові КГС у складі ВС від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20.

Вимоги кредитора до боржника мають бути безспірними, тобто ґрунтуватися на первинних документах, які беззаперечно підтверджували би дійсний розмір заборгованості, правомірність підстави її виникнення та доводили б прострочення виконання грошового зобов`язання боржника.

Підсумовуючи викладене, місцевим господарським судом встановлено, що грошові вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника - ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження у матеріалах кредиторської заяви та наданих суду доказах. Тому, у визнанні Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570) кредитором боржника суд першої інстанції відмовив.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині та вважає, що відповідні висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 07.04.2008 підписав заяву про приєднання до умов надання банківських послуг. Підписання зазначеної заяви відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України свідчить про укладення між сторонами договору про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором та містить, зокрема, умови договору банківського рахунку (стаття 1066 ЦК України) та кредитного договору (стаття 1054 ЦК України).

На підставі вказаного договору банком відкрито картковий рахунок та надано боржнику кредитну картку, яку останній отримав 24.04.2008, із встановленням з 14.05.2008 кредитного ліміту у розмірі 3000 доларів США, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку.

Отже, матеріали справи підтверджують факт надання банком кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту та належне виконання банком своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про недоведеність наявності заборгованості є помилковим.

В процесі користування кредитним рахунком Боржник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку, які наявні у матеріалах справи.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у тому числі відповідно до умов договору.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 наведеного кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань Боржником з погашення заборгованості за договором АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, внаслідок чого рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 року по справі №2-4202/10, зокрема, стягнуто зі ОСОБА_1 42 675, 32 грн станом на 23.11.2010 року за Договором № б/н від 07.04.2008 року, 500 грн витрат за надання юридичних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що банком було подано копії виконавчих листів по справі № 2-4202/10, виданих 28.12.2010, в свою чергу, видача судом виконавчих листів відповідно до вимог процесуального законодавства здійснюється лише після набрання судовим рішенням законної сили, а тому зазначені документи є належним доказом набрання вказаним рішенням законної сили.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів набрання законної сили рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 року по справі №2-4202/10 є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

В силу приписів ч. 1 та 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, вимоги кредитора до ОСОБА_1 у розмірі 42 675, 32 грн підтверджені рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 року по справі №2-4202/10, та в даному випадку є обґрунтованими, безспірними та такими, що підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів боржника.

Крім того, банк у своїй заяві зазначив, що оскільки рішення не було виконане Боржником, та зобов`язання продовжували не виконуватися, і відповідно станом на 13.07.2025 року (дату, що передує даті відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника) заборгованість Боржника за Договором № б/н від 07.04.2008 року становить: 5087,23 дол США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 13.08.2025 (41,4268 грн за 1 дол США) становить 210 747,66 грн.

Однак, судова колегія з даним твердженням не може погодитись.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

В силу ч.1 ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунку клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунку), банк вважається таким, що надав клієнту кредит на відповідну суму від дня здійснення такого платежу.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 07.04.2008 року ОСОБА_1 07.04.2008 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Боржнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Оскільки ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 року по справі №2-4202/10, зокрема, стягнуто зі ОСОБА_1 41438 грн станом на 23.11.2010 року за Договором № б/н від 07.04.2008 року, 500 грн витрат за надання юридичних послуг.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Аналогічна правова позиції викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, від 19.05.2020 у справі №910/23028/17 та в подальшому знайшла своє відображення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №654/4345/19, від 11.05.2021 у справі №1424/2649/2012, від 28.10.2020 у справі №921/321/18, від 18.09.2020 у справі №916/4693/15, від 02.06.2020 у справі №911/1774/15, від 06.02.2019 у справі №175/4753/15-ц.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, звертаючись до суду з відповідною заявою банк просить визнати його кредиторські вимоги за кредитним договором № б/н від 07.04.2008 року, що складаються з заборгованості по тілу кредиту, штрафу, процентів та комісії за користування кредитом, яка утворилась станом на 13.08.2025.

Разом з тим, після звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про дострокове стягнення всієї суми кредиту змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на момент звернення із зазначеним позовом банк визнав, що настав строк виконання договору в повному обсязі, відтак право кредитора нараховувати передбачені договором штраф, проценти та комісію припинилося, як наслідок кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

За викладених вище обставин, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для нарахування процентів, штрафу, комісії нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору.

Місцевий господарський суд, вищенаведених обставин, встановлених апеляційним судом, не врахував, дійсних обставин, що мають значення для справи, не з`ясував, у зв`язку з чим допустився порушень норм чинного законодавства при прийнятті оскаржуваної ухвали у відповідній частині та дійшов помилкових висновків про відхилення кредиторських вимог АТ КБ «ПриватБанк» до боржника, в свою чергу деякі доводи апелянта знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 133 КУзПБ вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;

3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Таким чином, враховуючий все вищевикладене у сукупності, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції про визнання грошових вимог АТ КБ «ПриватБанк» до боржника, дослідивши заяву кредитора на підставі наявних у справі доказів, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала в частині визнання АТ КБ «ПриватБанк» кредитором - частковому скасуванню, а вимоги вказаного кредитора - визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів боржника у загальному розмірі 47 520, 12 грн, з яких: 42 675, 32 грн. - вимоги другої черги та судовий збір по даній справі в сумі 4 844,80 грн - позачергово.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»).

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Трофимчук проти України» зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За змістом положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, які викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак, наявні правові підстави для її часткового задоволення.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі №910/7601/25 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" у визнанні кредитором боржника задовольнити частково.

2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" у визнанні кредитором боржника скасувати та ухвалити нове рішення.

3.Визнати грошові вимоги кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Боржника ОСОБА_1 у розмірі 42 675, 32 грн. включити до реєстру боржника ОСОБА_1 вимоги у розмірі 42 675,32 грн. та судовий збір по даній справі в сумі 4 844,80 грн - позачергово.

4.Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

5.Справу №910/7601/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 03.03.2026.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков