ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1388/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Александровича Бориса Оттовича, м. Чернівці

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення 155 391,48 грн

За участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особи-підприємець Александрович Борис Оттович звернувся до Господарського суду Закарпатської з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» 122 240,00 грн попередньої оплати, 26 162,71 грн пені, 4456,89 грн інфляційних втрат та 2531,88 грн 3% річних за порушення відповідачем умов Договору поставки №СК 5/050 від 09 лютого 2024 року.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1388/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2025 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16 грудня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, постановив розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи, а також встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, заяв із обґрунтуванням заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

надалі, ухвалою від 13 лютого 2026 року суд постановив призначити справу №907/1388/25 до розгляду у судовому засіданні на 10 березня 2026 року та зобов`язав позивача надати суду в строк до 05 березня 2026 року усі наявні видаткові накладні, на підставі яких позивачем отримувалися паливні картки за Договором поставки №СК 5/050 від 09 лютого 2024 року.

02 березня 2026 року на адресу Господарського суду Закарпатської області від позивача надійшла заява від 25.02.2026, у якій заявник просить суд розглядати справу без його участі за наявними і доданими у справі доказами. До означеної заяви позивач долучив податкові накладні від 31.05.2024 за №22, від 11.09.2024 за №10 та від 12.02.2024 за №5, які були зареєстровані відповідачем у справі.

Відповідач не скористався наданим йому правом заперечити проти позовних вимог та надати суду відзив на позов, його представник в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвал від 16.12.2025, 13.02.2026 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 17.12.2025, 13.02.2026.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Згідно з приписами ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на вищенаведене та ту обставину, що відповідно до ухвали суду від 13.02.2026 явка повноважних представників сторін в судовому засіданні не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з передачі товару (нафта і дистиляти ДК 021:20-9 дизпаливо) за Договором поставки №СК 5/050 від 09.02.2024, та на підставі отриманих скретч-карток на відпуск товару з АЗС, у зв`язку з чим станом на 08.12.2025 (дата оформлення позовної заяви) у нього виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару на суму 122 240,00 грн, за несвоєчасну сплату якої позивачем нараховано 26 162,71 грн пені, 4 456,89 грн інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 2 531,88 грн з вимогами про стягнення яких подано цей позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відзив на позов відповідачем не подано.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

09 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником та Фізичною особою-підприємцем Александровичем Борисом Оттовичем, як Покупцем, укладено Договір поставки № СК5/050 (надалі Договір), за умовами п.п. 1.1.-1.5. якого Постачальник приймає на себе зобов`язання передати Покупцю у власність товар нафта і дистиляти ДК 021:2015: 09134200-9 дизпаливо, в кількості згідно накладних на товар, а Покупець, в свою чергу, зобов`язується сплатити і прийняти вказаний Товар. Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 року.

За умовами п. 2.1. Договору товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем по кількості і якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов договору.

Пунктами 3.1., 3.2. Договору визначено, що ціна 1 літра товару згідно накладних на товар. Загальна сума договору 122 240,00 грн (з ПДВ).

Строк поставки товарів до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки). Передача Покупцю товару за цим Договором здійснюється на АЗС Постачальника шляхом заправки автомобілів Покупця при пред`явленні довіреними особами Покупця скретч-картки (п.п. 5.1., 5.2.1. Договору).

Оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказані в накладній реквізити Постачальника (п. 4.2. Договору).

Положеннями п. 4.1. Договору визначено умови оплати в день виписки накладної на товар. Ціна одного літру товару вказується у накладній і дійсна протягом дня її виписки.

Згідно з п.п. 10.1., 10.2. Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення їх печатками і діє до 31.12.2024 року.

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору Постачальником, згідно з видатковими накладними №0005/0000359 від 23.02.2024, №0005/0000360 від 23.02.2024, №0005/0001737 від 24.09.2024 передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладних товар (дизельне паливо) обсягом 1500 літрів на суму 72 250,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями зазначених видаткових накладних та не заперечено відповідачем у справі.

Окрім того, з долучених позивачем до клопотання від 25.02.2026 податкових накладних №5 від 12.02.2024, №10 від 11.09.2024 та №22 від 31.05.2024, які зареєстровані відповідачем, як Постачальником в реєстрі податкових накладних вбачається факт постачання за договором 2000 літрів дизельного палива.

Наданими суду виписками за особовим рахунком ФОП Александровича Бориса Оттовича в АТ «Правекс Банк» від 16.04.2025 підтверджується оплата Покупцем отриманого від Постачальника за Договором товару в сумі 122 240,00 грн.

За твердженням позивача, відповідачем не виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором від 09.02.2024 товару (дизельного паливо) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, станом на 08.12.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару (2740 літрів дизельного палива відповідно до наданих суду копій скретч-карток номіналом 20 літрів у кількості 71 одиниця, номіналом 30 літрів у кількості 44 одиниці) на суму 122 240,00 грн, стягнення якої, а також нарахованої пені, інфляційних втрат та 3% річних, є предметом судового розгляду у цій справі.

Надіслані на адресу відповідача листи-вимоги №5 від 19.03.2025 та №10 від 16.04.2025 щодо виконання умов Договору №СК5/050 від 09.02.2024, з вимогою передати товар або у разі неможливості його передання повернути сплачені позивачем за нього кошти та з посиланням, в тому числі на факт отримання скретч-карток за видатковою накладною №0005/0000690 від 30.05.2024, залишені ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення.

Факт надіслання листів-вимог №5 від 19.03.2025 та №10 від 16.04.2025 на адресу відповідача підтверджується долученими до позову фіскальними чеками від 19.03.2025, 16.04.2025, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень за трек-номерами 801, 929 та не заперечено відповідачем у встановленому порядку.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі - ГК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (уповноважена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є змішаним правочином з елементами договорів поставки та зберігання.

В силу ст. 712 ЦК України, ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Загальними положеннями про купівлю-продаж визначено обов`язок Продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України).

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Відповідно до приписів статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, статтею 693 ЦК України передбачено право покупця вимагати повернення передоплати від продавця за умови прострочення виконання зобов`язання з постачання Товару.

Відповідачем у справі не надано суду жодного доказу фактичної поставки оплаченого позивачем згідно з Договором поставки від 09.02.2024 №СК5/050 (2740 літрів дизельного палива), у зв`язку з чим правомірними та такими, що базуються на приписах ст. 693 ЦК України є вимоги Покупця про повернення суми попередньої оплати за Договором.

За таких обставин, вказана сума неповернутої відповідачем попередньої оплати за непоставлені за укладеним між сторонами Договором від 09.02.2024 №СК5/050, 2740 літрів дизельного палива становить 122 240,00 грн, яка відповідачем не спростована, як і не подано ТОВ «Волинь НП» суду доказів поставки дизельного палива за укладеним між сторонами Договором, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Щодо вимог про стягнення пені.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з п. 7.2. Договорів поставки від 09.02.2024 №СК5/050 за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язань за кожен день прострочення.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з поданим суду розрахунком, за неналежне виконання договірних умов позивачем за період з 01.04.2025 по 08.12.2025 нараховано відповідачу 26 162,71 грн пені, виходячи з розміру невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару на суму 122 240,00 грн.

Оцінюючи наданий позивачем розрахунок, суд враховує, що частиною 2 ст. 693 ЦК України визначено право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати в разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За встановленими у справі обставинами позивач скористався правом вимагати повернення суми попередньої оплати за Договором від 09.02.2024 №СК5/050, надіславши 19.03.2025 на адресу відповідача вимогу вих.№5 від 19.03.2025 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Із матеріалів справи вбачається факт її отримання відповідачем 24.03.2025.

З урахуванням наведених вище приписів цивільного законодавства, які регулюють строк виконання зобов`язання, за позицією суду правомірним є нарахування пені за Договором, починаючи з 01.04.2025 та виходячи з розміру невиконаного Постачальником зобов`язання з передачі товару.

В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, чинної на час початку розрахунку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З урахуванням наведеного, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені за період з 01.04.2025 по 30.09.2025 в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в сумі 18 999,11 грн, а позов в цій частині є таким, що підлягає до задоволення судом.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 7163,60 грн пені належить, позаяк пеня в цій частині нарахована з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України за період, в якому для позивача право нараховувати пеню припинилося.

Щодо стягнення 3 % річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку, за неналежне виконання умов Договору, відповідачу за порушення строків повернення передоплати відповідно до отриманої вимоги вих.№5 від 19.03.2025 за період з 01.04.2025 по 08.12.2025 нараховано 3% річних в розмірі 2531,88 грн та інфляційні втрати на суму 4456,89 грн.

Здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку позовних вимог в цій частині, суд вважає правомірними, документально підтвердженими та обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 2 531,88 грн - 3% річних, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Водночас, здійснюючи відповідний арифметичний розрахунок, судом встановлено, що розмір інфляційних нарахувань за зазначений позивачем період є більшим та становить 4963,68 грн відповідно.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення, а відтак підлягають до задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача нарахованих позивачем інфляційних втрат на суму 4456,89 грн.

При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Не виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України Про індексацію грошових доходів населення у наступному місяці.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.20 у справі №910/13071/19 надала наступні роз`яснення:

- сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця;

- якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці;

- методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

1) час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

2) час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) на користь Фізичної особи-підприємця Александровича Бориса Оттовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 122 240,00 грн (сто двадцять дві тисячі двісті сорок гривень 00 копійок) попередньої оплати, 18 999,11 грн (вісімнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 11 копійок) пені, 4456,89 грн (чотири тисячі чотириста п`ятдесят шість гривень 89 копійок) 3% річних, 2531,88 грн (дві тисячі п`ятсот тридцять одну гривню 88 копійок) втрат від інфляції та 2888,40 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят вісім гривень 40 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 16 березня 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.