ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2026 р. Справа№ 910/10932/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025

у справі № 910/10932/25 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБС-Проф»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс»

про стягнення 175 115, 58 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" (далі відповідач) про стягнення 175 115, 58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.11.2023 відповідачем без правових підстав було отримано від позивача грошові кошти в сумі 140 000, 00 грн, що встановлено судовим рішенням у справі №910/13832/24. Позаяк вказана сума не була повернута, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 140 000, 00 грн безпідставно отриманих коштів, 7 375, 89 грн 3% річних та 27 739, 69 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" безпідставно отриману суму коштів в розмірі 140 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 27 404,21 грн, 3% у розмірі 7 375,89 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 417,76 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд дійшов висновку, що перерахована позивачем за платіжною інструкцією від 28.11.2023 №1236 сума коштів у розмірі 140 000, 00 грн є майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, тому позовні вимоги про стягнення 140 000, 00 грн підлягають задоволенню.

Суд зазначив, що, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 27 739, 69 грн та 3% річних у розмірі 7 375, 89 грн за період з 29.11.2023 по 31.08.2025.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Водночас за результатами перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат суд дійшов висновку, що такий є арифметично невірним, а за розрахунком суду обґрунтованою сумою за заявлений період є 27 404, 21 грн.

Суд першої інстанції наголосив, що відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстави отримання ним грошових коштів в сумі 140 000, 00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що відсутні підстави для застосування судом статті 1212 Цивільного кодексу України. Позивач у позові стверджує, що ним було перераховано фінансову допомогу на підставі усного договору від 27.11.2023 на період виконання робіт за договором підряду №236 від 13.11.2023. Позивач не заявляв вимог про визнання усного договору недійсним.

Скаржник також вказує, що позивачем не доведено настання строку для повернення спірних грошових коштів, а відтак у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог у заявленому розмірі. Позивач зазначає декілька строків - 06.04.2024, 29.11.2023, 29.11.2024.

Крім того, апелянт зауважує, що судом не застосовано норму матеріального права, а саме: на договори поворотної фінансової допомоги розповсюджується дія п.18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, згідно з яким у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, а нараховані з 24 лютого 2022 року платежі підлягають списанню.

Апелянт також звертає увагу, що питання стягнення спірних коштів вже було предметом розгляду господарського суду. Так, у справі №910/13832/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" про стягнення 149 299,45 грн рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025, залишеним в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 у задоволені позову відмовлено. Тому апелянт вважає некоректною поведінку Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" з пред`явлення нового позову при повному ігноруванні рішення у справі №910/13832/24 з метою штучного створення підстав для незаконного отримання коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс".

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 05.01.2026, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Позивач вважає, що суд першої інстанції повно дослідивши обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи та застосувавши норми матеріального права, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Крім того, позивач зазначає про недобросовісне користування відповідачем процесуальнимми права, оскільки ТОВ «Перший Сервіс» висловило різну позицію щодо обставин справи, а саме: у своїй апеляційній скарзі на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 зазначав, що між сторонами було укладено договір поворотної фінансової допомоги, тому відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України з 24.02.2022 на підставі п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України». Натомість, у відзиві у справі №910/13832/24 зазначав, що договір №27/11/23 від 27.11.2023 сторонами не укладався. Відповідач заперечував щодо твердження представника позивача про укладення усного договору про надання поворотної фінансової допомоги №27/11/23 року від 27.11.2023. Такий договір за його словами не укладався.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 залишено без руху.

25.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази оплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн (платіжна інструкція 2.463383627.1 від 25.12.2025).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2025, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/10932/25 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Cудом першої інстанції встановлено, що платіжною інструкцією від 28.11.2023 №1236 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" 140 000,00 грн із призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога зг-но дог. №27/11/23 від 27.11.2023".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі №910/13832/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" про стягнення заборгованості у розмірі 140 000,00 грн, 3% річних у розмірі 2439,45 грн та інфляційних втрат у розмірі 6860 грн. відмовлено.

У рішенні від 10.03.2025 у справі №910/13832/24 суд зазначив, що позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 28.11.2023 позивачем було надано відповідачу поворотну фінансову допомогу в розмірі 140 000 грн на підставі усного договору від 27.11.2023 на період виконання робіт за договором підряду №236 від 13.11.2023. Оскільки позивач є юридичною особою, то поворотна фінансова допомога повинна надаватися ним на підставі відповідного договору укладеного у письмовій формі. Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять ані договору №27/11/23 від 27.11.2023, згідно якого, як зазначає позивач, надавалась відповідачу поворотна фінансова допомога, ані будь-якого іншого правочину укладеного у письмовій формі, з якого було б за можливе встановити погоджені сторонами істотні умови договору, зокрема, щодо предмету, порядку, розміру та строку надання/повернення грошових коштів (поворотної фінансової допомоги). Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості за відповідачем у заявленому розмірі, так само як і не доведено настання строку для повернення спірних грошових коштів, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог у заявленому розмірі.

09.07.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" претензію від 08.07.2025 щодо повернення безпідставно набутих коштів, у якій просило протягом 5 днів з дня отримання претензії повернути 140 000,00 грн відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України, з огляду на відсутність між сторонами договірних правовідносини.

У відповідь на дану претензію Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" надіслало лист №311 від 12.08.2025 про її відхилення, оскільки під час розгляду справи №910/13832/24 судами було надано оцінку правовідносинам між сторонами.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення 140 000, 00 грн безпідставно отриманих коштів, а також 7 375, 89 грн 3% річних та 27 739, 69 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема договори та інші правочини.

Звертаючись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТБС-ПРОФ" вказує на те, що відповідачем було отримано кошти без належних на те йому правових підстав, а тому підлягали поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України..

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів зазначає, що для вирішення даного спору необхідно з`ясувати правову природу статті 1212 Цивільного кодексу України, яка стосується зобов`язань, що виникають із безпідставного збагачення. Суд має встановити, чи відповідають обставини, виявлені під час розгляду справи, та вимоги, заявлені позивачем, конструкції та умовам цієї статті. Зокрема, слід визначити, чи наявне безпідставне збагачення та чи є підстави для повернення майна або відшкодування відповідно до принципів і норм, закладених у статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Отже, для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Судом першої інстанції встановлено, що платіжною інструкцією від 28.11.2023 №1236 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший Сервіс" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБС-Проф" 140 000,00 грн із призначенням платежу: "поворотна фінансова допомога зг-но дог. №27/11/23 від 27.11.2023".

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частинами 1, 2 статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У статті 643 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу (частина 2 статті 644 Цивільного кодексу України).

Поворотна фінансова допомога надається на підставі договорів, що передбачають передачу підприємству у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами.

Операції з позики грошових коштів оформлюються згідно з вимогами статті 1046 "Договір позики" глави 71 Цивільного кодексу України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. З моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається укладеним.

За приписами статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

З огляду на викладене, оскільки позивач є юридичною особою, то поворотна фінансова допомога повинна надаватися ним на підставі відповідного договору укладеного у письмовій формі.

Втім, будь-яких доказів укладення між сторонами договору в письмовій формі, за яким позивачем надавалася відповідачу поворотна фінансова допомога, матеріали справи не містять, і під час розгляду справи №910/13832/24 відповідної обставини не встановлено.

При цьому, в статті 2, 13 Господарського процесуального кодексу України закріплений принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач під час розгляду справи не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження існування між сторонами договірних відносин згідно яких позивачем надано відповідачу 140 000, 00 грн поворотної фінансової допомоги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що перерахована позивачем за платіжною інструкцією від 28.11.2023 №1236 сума коштів у розмірі 140 000, 00 грн є майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення 140 000, 00 грн.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7 375, 89 грн та інфляційних втрат у розмірі 27 739, 69 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 27 739, 69 грн та 3% річних у розмірі 7 375, 89 грн за період з 29.11.2023 по 31.08.2025.

При цьому, судом враховано, що у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі № 330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 17.08.2021 у справі № 913/371/20 та від 27.03.2019 у справі № 905/1313/18, щодо моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, визначивши, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.

З цього моменту виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Разом з тим, перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий є арифметично невірним, та за розрахунком суду обґрунтованою сумою за заявлений період є 27 404, 21 грн.

Водночас, колегією суддів враховано правову позицію щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат в аналогічних правовідносинах, яка викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №910/12267/23, тому доводи відповідача, що судом не застосовано п.18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, згідно з яким у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, а нараховані з 24.02.2022 платежі підлягають списанню, відхиляються колегією суддів як безпідставні та необгрунотовані.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 слід залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/10932/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/10932/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко