ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 р. м. Житомир Справа № 906/7/25

Господарський суд Житомирської області

Суддя Нестерчук С. С.

секретар судового засідання: Бугайов І. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби

до 1) Фізичної особи-підприємця Карпінського Геннадія Івановича

2) Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської області

про визнання недійсним договору закупівлі, застосування наслідків недійсності

правочину шляхом стягнення 149 000,00 грн

за участю представників сторін:

прокурор: Бондарчук Л. Г.

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: Карпінський Г. І., адвокат Клочан І. О.

від відповідача-2: Шеремет Ю. В. (у порядку самопредставництва), адвокат Бугайчук М. В.

І. СУТЬ СПОРУ

Стислий виклад позиції прокурора

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби (далі - позивач) звернувся з позовом до Фізичної особи - підприємця Карпінського Геннадія Івановича (далі - відповідач-1 або ФОП Карпінський Г. І.) та Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської обласної ради (далі - відповідач-2 або Пансіонат), в якому просить:

1) визнати недійсним договір про закупівлю товарів за державні кошти № 242 від 16.09.2019, укладений між Пансіонатом та ФОП Карпінським Г. І.;

2) стягнути з ФОП Карпінського Г. І. на користь Пансіонату 149 000,00 грн, а з Пансіонату одержані за рішенням суду кошти стягнути в дохід держави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладання договору про закупівлю супроводжувалося грубим порушенням принципів добросовісної конкуренції внаслідок вчинення учасниками відкритих торгів антиконкурентних узгоджених дій, що призвело до спотворення результатів торгів, за що останні адміністративною колегією Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України були притягнуті до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Правові підстави: ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Стислий виклад позиції позивача

Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області в поясненнях по суті заявлених позовних вимог зазначає, що законодавцем чітко встановлено та надано право органу державного фінансового контролю суто порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, але разом з тим позбавлено права самостійного звернення з вказаними позовними вимогами. При цьому зазначає, що Прокуратура не може втручатись в діяльність та вказувати органу державного фінансового контролю на послідовність та строки планування заходів державного фінансового контролю. На думку Управління, Прокуратурою не доведено ані факту бездіяльності, ані права Управління звертатись до суду із відповідним предметом позову.

Стислий виклад заперечень відповідача-1

ФОП Карпінський Г. І. просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на таке:

- накладення адміністративно-господарського штрафу на Відповідача-1 не зумовлює автоматичної недійсності раніше укладених правочинів;

- договір виконано відповідачем-1 у повному обсязі, що, на його думку, свідчить про відсутність умислу сторін на вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;

- доводи прокурора не підтверджують, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, а також не обґрунтовують наявність ознак посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави; натомість прокурор фактично посилається на порушення процедури публічної закупівлі;

- прокурором не доведено завищення цін під час поставки, наявність більш вигідних пропозицій на ринку на момент закупівлі чи інші негативні (протиправні) наслідки укладення та виконання договору, а також не обґрунтовано, у чому саме полягає порушення прав та інтересів держави.

Стислий виклад заперечень відповідача-2

Пансіонат просить відмовити в позові, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими й зазначає, що:

- договір закупівлі №242 від 16.09.2019 належно виконаний сторонами: товар (меблі) поставлено, прийнято без зауважень за видатковими накладними, введено в експлуатацію, а умови договору відповідали волевиявленню сторін і вимогам ст. 203 ЦК України;

- прокурор не довів підстав недійсності договору за ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України: відсутні докази мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, умислу (вини) замовника та порушення прав/інтересів держави; при цьому рішення Антимонопольного комітету України щодо антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів саме по собі не є достатньою підставою для визнання договору недійсним і не доводить вини Відповідача-2, який виступав лише замовником, а відповідальність за порушення законодавства про захист економічної конкуренції поніс Відповідач-1, на якого накладено штраф як на переможця спірної закупівлі;

- прокурор не довів завищення цін, наявності більш вигідних пропозицій чи шкоди для замовника;

- визнання договору недійсним, на думку відповідача-2, спричинить невиправдані негативні наслідки у вигляді застосування двосторонньої реституції з огляду на тривалу експлуатацію майна та його значний знос (близько 70%), що може призвести до економічних втрат і практичної неможливості або недоцільності повернення майна.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання

02.01.2025 до Господарського суду Житомирської області (далі - Суд) надійшла позовна заява заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби.

Ухвалою Суду від 06.01.2025 залишено позовну заяву без руху, прокурору надано строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

08.01.2025 прокурор у строк, встановлений судом, на виконання вимог ухвали подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 10.01.2025 Суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, підготовче засідання призначено на 04.02.2025.

20.01.2025 до Суду надійшли письмові пояснення позивача по суті заявлених позовних вимог (вх.№ 582), у яких, зокрема, просить розглядати справу без участі їх представника.

22.01.2025 відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 722).

27.01.2025 прокурор подав відповідь на відзив Підприємця (вх. № 924).

03.02.2025 через підсистему "Електронний суд" представник відповідача-2 подав відзив на позовну заяву (вх. № 1263 від 04.02.2025).

Ухвалою суду від 04.02.2025 провадження у справі № 906/7/25 зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

24.02.2025 відповідач-1 подав заперечення на відповідь на відзив (вх.№ 2212).

Ухвалою суду від 09.01.2026 поновлено провадження у справі № 906/7/25 та призначено підготовче засідання на 20.01.2026.

19.01.2026 представник відповідача-1 подала заяву (вх. № 698) про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням свого довірителя.

У підготовчому засіданні 20.01.2026 Суд, керуючись статтею 202 ГПК України, відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки у заяві не наведено причин неявки представника відповідача-1 та вирішив розглядати справи у підготовчому засіданні у відсутність відповідача-1.

Ухвалою від 20.01.2026 Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 02.02.2026.

У судове засідання 02.02.2026 не прибув представник Північного офісу Держаудитслужби (далі - позивач). В матеріалах справи наявні письмові пояснення, в яких позивач заявив про розгляд справи без участі представника.

Суд заслухав вступне слово прокурора, відповідачів та дослідив наявні в матеріалах справи докази. Закінчивши з`ясування обставин та перевірки їх доказами, Суд, з метою належної підготовки учасників справи до судових дебатів, постановив оголосити перерву у судовому засіданні до 03.03.2026.

У період з 13.02.26 по 20.02.26 головуючий суддя перебувала у відпустці, а у період з 23.02.26 по 27.02.26 - на підвищенні кваліфікації.

У судовому засіданні 03.03.2026 учасники справи виступили у судових дебатах із заключним словом. Після судових дебатів Суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та проголосив скорочене рішення.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення учасників справи, Суд установив такі фактичні обставини.

15.08.2019 Пансіонатом в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі товарів "ДК 021:2015:39140000-5 Меблі для дому" очікуваною вартістю 150 000,00 грн (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2019-08-15-001739-а).

Участь у відкритих торгах за вказаним оголошенням прийнято двома учасниками - ФОП Карпінський Г. І. з тендерною пропозицією в розмірі 149 000,00 грн та ФОП Позняк А. П. з тендерною пропозицією на суму 149 800,00 грн.

05.09.2019 на засіданні тендерного комітету Житомирського геріатричного пансіонату тендерну пропозицію ФОП Карпінського Г. І. розцінено такою, що відповідає вимогам тендерної документації та прийнято рішення щодо переможця відкритих торгів на закупівлю «ДК 021:2015:39140000-5: Меблі для дому на 2019 рік» (ідентифікатор закупівлі - UA-2019-08-15-001739-a) - ФОП Карпінського Г. І. та укласти з ним договір, що оформлено протоколом (а.с. 16).

16.09.2019 між Житомирським геріатричним пансіонатом (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Карпінським Г. І. (учасник) укладено Договір про закупівлю товарів за державні кошти № 242 (далі - Договір).

Предметом цього договору визначено, що учасник зобов`язується у 2019 році поставити замовникові товари, зазначені в накладній, а замовник прийняти і оплатити такі товари у кількості згідно з специфікацією (п.1.1, 1.3 Договору).

Відповідно до п. 3.1 ціна цього Договору становить 149 000,00 грн.

Цей Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

На виконання умов договору, ФОП Карпінський Г. І. здійснив поставку товару (меблі) загальною вартістю 149 000 грн, що підтверджується видатковими накладними: №269 від 26.09.2019 на суму 56 990,00 грн та №275 від 30.09.2019 на суму 92 010,00 грн (а.с. 21, 22).

Пансіонат здійснив оплату товару в повному обсязі, про що свідчать платіжні доручення: №343 від 03.10.2019 на суму 56 990,00 грн та №344 від 03.10.2019 на суму 92 010,00 грн (а.с. 19, 20).

02.01.2020 на офіційному веб-порталі публічних закупівель опубліковано Звіт про виконання Договору про закупівлю №242, в якому зазначено джерело фінансування - місцевий бюджет (а.с. 24).

Рішенням Антимонопольного комітету України від 11.07.2024 № 60/87-р/к у справі № 165/60/11-рп/к.22 визнано ФОП Карпінського Г. І. та ФОП Позняк А. П. винними у вчинені порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі у процедурі закупівлі «Меблі для дому», ДК 021:2015:39140000-5: Меблі для дому, яка проводилася Житомирським геріатричним пансіонатом Житомирської обласної ради (ідентифікаційний код юридичної особи 03188487) у системі електронних державних закупівель «Prozorro», ідентифікатор закупівлі - UA-2019-08-15-001739-а. За вказане порушення, на ФОП Карпінського Г. І. накладено штраф у розмірі 68 000,00 грн (а.с.25-34).

Як зазначено у рішенні №60/87-р/к від 11.07.2024 антиконкурентні узгоджені дії між ФОП Карпінським Г.І. та Позняк А.П. полягали у використанні учасниками однакової IP-адреси при подачі тендерних пропозицій, використанні однакових IP-адрес при вході в аукціон; використанні однакових IP-адрес при подачі податкової звітності, використанні однакових IP-адрес при керуванні банківськими рахунками через автоматизовану систему «Інтернет-Клієнт-Банк», використання однієї електронної поштової скриньки під час подання податкової звітності, здійснення господарської діяльності за однією адресою, наявність спільної уповноваженої особи, яка здійснювала контроль щодо руху коштів по рахункам ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняк А.П., синхронності дій, особливостями оформлення тендерної документації. Відтак АМКУ дійшов висновку, що така поведінка свідчить про обмін інформацією, узгодження дій, усунення конкуренції та спотворення результатів торгів.

При цьому, рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №60/87-р/к від 11.07.2024 ні ФОП Карпінським Г.І. ні ФОП Позняк А.П. не оскаржувалось.

На виконання вказаного рішення ФОП Карпінський Г. І. сплатив штраф, що підтверджується платіжною інструкцією № 5453 від 03.09.2024, про що повідомив Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України листом за вих. № 19 від 04.09.2024 (а.с. 36).

26.09.2024 Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України листом № 60-02/5554 повідомило прокуратуру, що ФОП Карпінський Г. І. виконав покладений на нього обов`язок у вигляді сплати штрафу.

Прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, стверджує, що зазначені обставини свідчать про завідомо невідповідність мети дій ФОП Карпінського Г. І. інтересам держави та суспільства під час участі у відкритих торгах і укладення договору про закупівлю, у зв`язку з чим, на думку прокурора, наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України та визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти № 242 від 16.09.2019.

Також прокурор зазначає, що з огляду на охоплення протиправної мети умислом ФОП Карпінського Г.І. та відсутність підстав для аналогічного висновку щодо замовника закупівлі, кошти у сумі 149 000,00 грн, сплачені за недійсним договором, підлягають поверненню Житомирському геріатричному пансіонату Житомирської обласної ради, а кошти, отримані Пансіонатом за рішенням суду - стягненню в дохід держави.

ІV. МОТИВИ СУДУ

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором у цій справі

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Нездійснення захисту має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18.

У постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Прокурор у позовній заяві зазначає, що інтереси держави порушені тим, що внаслідок антиконкурентних узгоджених дій ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняка А.П. закупівля «Меблі для дому» відбулася за відсутності реальної конкуренції, що позбавило замовника можливості отримати найвигіднішу ціну та призвело до неефективного використання бюджетних коштів і фактичних втрат. Оспорюваний договір про закупівлю, як наслідок антиконкурентних узгоджених дій, суперечить принципам публічних закупівель (максимальна економія, ефективність, результативність) і вимогам щодо забезпечення вільної та неспотвореної конкуренції, зокрема за ст. 254 Угоди про асоціацію Україна-ЄС, що обґрунтовує необхідність судового захисту інтересів держави.

Частиною 4 ст.7 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до статті 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" Держаудитслужба здійснює моніторинг закупівлі протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору та його виконання. За результатами моніторингу закупівлі складається висновок, в якому має міститься опис порушення та зобов`язання щодо усунення порушення.

Закупівлі також перевіряються органом державного фінансового контролю під час проведення інспектування, а також під час державного фінансового аудиту. Перевірки закупівель проводяться за письмовим рішенням керівника органу державного фінансового контролю або його заступника за наявності однієї з таких підстав: 1) виникнення потреби у документальній та фактичній перевірці питань, які не можуть бути перевірені під час моніторингу процедури закупівлі, а саме: стану виконання умов договору, внесення змін до нього, в тому числі вимог щодо якості, кількості (обсягів) предмета закупівлі, ціни договору.

У пункті 8 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено право Держаудитслужби порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Підпунктом 9 пункту 4 положення "Про Державну аудиторську службу України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 передбачено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Отже Держаудитслужба є органом, який наділений повноваженнями на здійснення заходів контролю щодо додержання вимог чинного законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також на звернення до суду в інтересах держави у разі незабезпечення підконтрольною установою виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо наявності повноважень на звернення до суду Держаудитслужби та її підрозділів, а отже і прокурора в інтересах держави в їх особі, у разі не виконання вимог щодо усунення порушень законодавства, виявлених за результатами моніторингу закупівель, викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 906/296/18.

Суд установив, що у спірних правовідносинах органом, уповноваженим державою на здійснення функцій контролю у сфері публічних закупівель та реагування на порушення законодавства у цій сфері, є Держаудитслужба, повноваження якої на відповідній території реалізуються Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області.

Як убачається з матеріалів справи, до звернення до суду Житомирською окружною прокуратурою на адресу Північного офісу Держаудитслужби та Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області надіслано лист №51-84-7333 вих-24 від 02.10.2024, в якому повідомлено про виявлені порушення вимог законодавства під час проведення закупівлі та запропоновано вжити заходів судового захисту інтересів держави. У відповідь Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області повідомило про невжиття таких заходів, посилаючись на відсутність правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору про закупівлю № 242 від 16.09.2019 року та застосування наслідків недійсності правочину.

Отже, компетентний орган, будучи обізнаним про обставини можливого порушення інтересів держави, самостійно заходів судового захисту не вжив. За таких обставин, з урахуванням дотримання прокурором порядку, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.

Оцінка суду

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 3,4 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до диспозитивності господарського судочинства, визначеного ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до статей 76-79, 86 ГПК України на підставі свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір по суті та оцінюючи доводи прокурора і заперечення відповідачів у сукупності з установленими у справі фактичними обставинами, Суд з`ясовує, чи наявні передбачені законом підстави для визнання недійсним Договору про закупівлю товарів за державні кошти № 242 від 16.09.2019, укладеного між Пансіонатом та ФОП Карпінським Г.І., саме на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також чи підлягають застосуванню заявлені прокурором наслідки недійсності.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

За приписами частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також враховує, що провадження у цій справі було зупинено до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.

Так, у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

У зазначеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла такого висновку:

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчиненні особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Отже, з урахуванням конфіскаційного характеру санкції, Суд виходить із того, що для застосування частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено сукупність таких обставин:

- наявність конкретної мети правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;

- причинно-наслідковий зв`язок між такою метою та наслідками правочину;

- умисел сторони (сторін) на досягнення цієї протиправної мети;

- пропорційність обраного засобу втручання (санкції) легітимній меті захисту публічних інтересів.

При цьому Суд зазначає, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).

Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

У контексті публічних закупівель такими інтересами є забезпечення добросовісної конкуренції та ефективного використання бюджетних коштів.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 вищезазначеної постанови зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.

Прокурор обґрунтовує позов тим, що встановлений рішенням Антимонопольного комітету України від 11.07.2024 № 60/87-р/к факт антиконкурентних узгоджених дій ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняка А.П. під час участі у відкритих торгах свідчить про завідомо протиправну мету дій відповідача-1, яка суперечить інтересам держави і суспільства, а відтак про наявність підстав для визнання договору недійсним за ч. 3 ст. 228 ЦК України та застосування наслідків, передбачених цією нормою, з огляду на наявність умислу у відповідача-1 і відсутність підстав для аналогічного висновку щодо замовника закупівлі.

Разом з тим сам по собі встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт антиконкурентних узгоджених дій не звільняє Прокурора від обов`язку довести сукупність обставин, необхідних для застосування частини третьої статті 228 ЦК України.

Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір виконано сторонами належним чином: товар поставлено, прийнято без зауважень та оплачено.

При цьому матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки замовника закупівлі.

Водночас Прокурор не надав суду належних і допустимих доказів того, що внаслідок укладення та виконання спірного договору замовник здійснив переплату бюджетних коштів, отримав товар за завідомо завищеною ціною або зазнав інших значних майнових втрат, співмірних із конфіскаційною санкцією, що заявляється до застосування. Також не доведено, що на момент закупівлі існували реальні альтернативні тендерні пропозиції, які об`єктивно забезпечували істотну економію бюджетних коштів, однак були усунуті саме внаслідок встановлених АМКУ антиконкурентних узгоджених дій.

За таких обставин Суд дійшов висновку, що у цій справі прокурором не доведено:

- наявності мети спірного правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;

- заподіяння державі та суспільству значних збитків, а також безпідставного збагачення відповідача-1;

- причинно-наслідкового зв`язку між встановленими антиконкурентними узгодженими діями учасників торгів та погіршенням майнового становища держави.

Отже, сам по собі встановлений рішенням Антимонопольного комітету України факт антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів свідчить про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, однак не є достатнім для висновку про те, що укладений за результатами торгів договір був спрямований на досягнення мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України.

Крім того, суд бере до уваги, що застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка має конфіскаційний характер, за встановлених обставин не відповідає принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) як щодо відповідача-1, так і щодо іншої сторони правочину - відповідача-2.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що прокурором не доведено наявності сукупності умов, необхідних для визнання спірного договору недійсним саме на підставі частини 3 статті 228 ЦК України та застосування наслідків, передбачених цією нормою.

V. Висновки Суду

Розглянувши справу із застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи і досліджених доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову прокурора слід відмовити повністю.

VІ. Судові витрати

Судові витрати на сплату судового збору покладаються на Житомирську обласну прокуратуру відповідно до ст. 129 ГПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 129, 233, 236, 237, 238, 241 ГПК України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Карпінського Геннадія Івановича, Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської області про визнання недійсним договору закупівлі, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення 149 000,00 грн - відмовити.

Позивач: Північний офіс Держаудитслужби (; вул. Січових Стрільців, буд. 18, м. Київ, Київська обл, 04053)

Відповідач-1: Фізична особа-підприємець Карпінський Геннадій Іванович (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )

Відповідач-2: Житомирський геріатричний пансіонат Житомирської обласної ради (; вул. Інтернатна, буд. 1, с. Іванівка, Житомирський р-н, Житомирська обл., 12415)

Це рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити це рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.03.2026

Суддя С. НЕСТЕРЧУК