ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2026 Справа № 917/2434/25

Суддя Киричук О.А. при секретарі судового засідання Тертичній О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Фізичної особи - підприємця Мінди Олександри Сергіївни (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до 1. ПІВНІЧНО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ З ПИТАНЬ ПРАЦІ (адреса Україна, 36014, Полтавська обл., місто Полтава, вул.Пушкіна, будинок 119, )

2. ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ (адреса Україна, 61166, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ БАКУЛІНА, будинок 18, )

про стягнення 160000,00 грн.,

без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Мінда Олександра Сергіївна звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до ПІВНІЧНО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ З ПИТАНЬ ПРАЦІ та ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ про стягнення безпідставно сплачених коштів в сумі 160000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду, що набрало законної сили, визнано постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці протиправною, та скасовано постанову № 13-ДПС від 28.02.2025р., втім кошти, які позивач сплатив на виконання даної постанови в розмірі 160000,00 грн, йому не повернуто після визнання її судом протиправною та скасування, а відтак кошти утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 15.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін (без проведення судового засідання), запропоновано відповідачам протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Ухвала була надіслана в електронні кабінети сторін. Згідно довідок про доставку електронного листа документ доставлено до електронних кабінетів відповідачів 15.01.26.

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Відповідач - ПІВНІЧНО-СХІДНЕ МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ З ПИТАНЬ ПРАЦІ - 22.01.26 подав відзив на позов, за мотивами якого не заперечує проти задоволення судом позовної вимоги Позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь ФОП Мінди О.С. безпідставно сплачені кошти в сумі 160 000,00 грн., як таких, що утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Крім того, відповідач вважає, що витрати Позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відповідач - ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ - 22.01.26 подав відзив на позов, за мотивами якого вважає, що у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Головного управління або державного бюджету. Такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

28.01.26 від відповідача - ПІВНІЧНО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ З ПИТАНЬ ПРАЦІ - надійшли пояснення по справі.

Інші заяви чи клопотання від сторін до суду не надходили.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази, дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 917/2434/25.

Судом враховано, що за ч.13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

14.01.2025 року працівниками ГУ ДПС у Харківській області проведено фактичну перевірку Фізичної особи - підприємця Мінда Олександра Сергіївна (надалі - ФОП або Позивач) за місцями здійснення господарської діяльності, а саме: Харківська обл., м. Харків, просп. Науки, буд. 11 . За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки № 2169/20/30/РРО/ від 17.01.2025р.. З акту перевірки вбачається, що в ході фактичної перевірки, зокрема встановлено, що в закладі знаходяться робітники, які не оформлені належним чином, а саме: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

24.01.2025 року посадовою особою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці було отримано копію акту фактичної перевірки від 16.01.2025 року № 2169/20/30/РРО/ НОМЕР_1 по ФОП Мінді Олександрі Сергіївні (код НОМЕР_1 ).

28.02.2025 року Відповідачем 1 за результатами розгляду матеріалів фактичної перевірки ГУ ДПС у Харківській області винесено постанову № 13-ДПС від 28.02.2025р. про накладення на Позивача штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

В період 12.03.2025 - 13.03.2025 року Позивачем було сплачено 50% від розміру нарахованого штрафу на рахунок Відповідача 2, що становить загалом 160 000,00 грн.

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою та просив суд визнати постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці протиправною, та скасувати постанову № 13-ДПС від 28.02.2025р.

24 червня 2025 року Полтавським окружним адміністративним судом (справа № 440/4730/25) було прийнято рішення про визнання постанови № 13-ДПС від 28.02.2025р. протиправною та вимоги щодо скасування постанови - задовольнити. Рішення суду набрало законної сили 16.09.2025 року.

Позивач звернувся до Відповідача 1 з заявою про формування подання на повернення помилково (надміру) сплачених до бюджету коштів у розмірі 160000,00 (сто шістдесят тисяч) грн. та подання до відповідного Головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу.

У відповідь Відповідач 1 (лист від 25.12.2025 року № ПНС/2/23339-25) повідомив позивачу, що «…звертаємо увагу на те, що на момент сплати Заявницею зазначеного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про накладення штрафу № 13-ДПС від 28.02.2025. Тому не можна вважати, що ФОП Мінда О.С. сплатила кошти помилково. Так само немає підстав вважати, що Заявниця сплатила штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Навіть навпаки - вона сплатила лише половину від суми штрафу у 10-денний строк, тому Постанова № 13-ДПС вважається виконаною.

Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Відтак, на такі правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, які зобов`язують повернути майно в тому випадку, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Кошти, сплачені ФОП Міндою О.С. в ході добровільного виконання Постанови № 13-ДПС, перераховано до Державного бюджету України. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України)…»

«…Грошові кошти, сплачені в дохід бюджету на підставі Постанови № 13-ДПС, яку надалі визнано протиправною та скасовано судом, підлягає стягненню на користь ФОП Мінди О.С. згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувана. Повернення таких коштів платникові стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Вищенаведена позиція підтверджується судовою практикою. Зокрема, саме такі висновки про застосування норм матеріального права сформувала Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21, визначивши таким чином порядок повернення платникові суми штрафу, постанову про застосування якого скасував адміністративний суд….».

Відтак, позивач звернувся із даним позовом на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Судом досліджено всі докази наявні в матеріалах справи.

Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України ).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також враховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є ПІВНІЧНО-СХІДНЕ МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ З ПИТАНЬ ПРАЦІ.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу, однак надалі, з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови, відповідна юридична підстава відпала.

При цьому, порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. У даному випадку, оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17). Отже, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 виклала висновок щодо застосування норми права, відповідно до якого, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. Тому повернення таких коштів платникові стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини приписи Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Відтак, оскільки рішенням Полтавського окружного адміністративного суду (справа №440/4730/25), що набрало законної сили, визнано постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці протиправною, та скасовано постанову № 13-ДПС від 28.02.2025р., правові підстави утримання Державою сплачених позивачем в якості адміністративно-господарського штрафу коштів в розмірі 160 000,00 грн відпали.

Доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 160 000,00 грн матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення коштів у розмірі 160 000,00 грн.

Як вже зазначалось, кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 160 000,00 грн підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Як убачається з матеріалів справи при зверненні з позовом у даній справі позивачем надані докази сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Вимоги у даній справі складаються з вимоги про стягнення 160 000,00 грн.

За звернення до суду з позовом майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціна позову, але не менше одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який визначається станом на перше січня календарного року, в якому поданий позов.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2025 рік" установлений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028,00 грн.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позовна заява подана позивачем в електронній формі. Виходячи із ціни позову з врахуванням подання позивачем позову в електронній формі позивач мав сплатити 2422,40 грн.

Суд здійснює розподіл судових витрат по сплаті судового збору, виходячи з розміру 2422,40 грн (необхідний розмір судового збору для звернення до суду у даному випадку).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За викладених обставин, у зв`язку із задоволенням позову та враховуючи, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через органи державної влади, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню з Державного бюджету України у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст. 252, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особа - підприємця Мінда Олександра Сергіївна (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно сплачені кошти в сумі 160000,00 грн, а також 2422,40 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Киричук О.А.