номер провадження справи 5/127/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2026 Справа № 908/2576/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянув матеріали справи

За позовом: Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (вул. Космічна, буд. 118а, м. Запоріжжя, 69050; ) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:

Позивача: Запорізької міської ради (пр. Соборний, буд. 206, м. Запоріжжя, 69105; )

До відповідача-1: Закладу професійної (професійно-технічної) освіти Запорізький технологічний професійний коледж Моторобудівник (вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081; )

До відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжжяелектропостачання (вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063; )

про визнання недійсними додаткових угод до договору № 12203 від 18.01.2021 про постачання електричної енергії споживачу та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів у розмірі 40 849,17 грн.,

За участю представників сторін:

Від прокуратури: Маруєва Т.В. (в залі суду) - посвідчення №075579 від 01.03.2023;

Від позивача: Савченко І.Г. (в залі суду) - Витяг з ЄДРПОУ самопредставництво;

Від відповідача-1: не з`явився;

Від відповідача-2: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

22.08.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі позивача: Запорізької міської ради до відповідачів: 1) Закладу професійної (професійно-технічної) освіти Запорізький технологічний професійний коледж Моторобудівник, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжжяелектропостачання про визнання недійсними додаткових угод до договору № 12203 від 18.01.2021 про постачання електричної енергії споживачу та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів у розмірі 40 849,17 грн.

22.08.2025 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/2576/25 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/2576/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.09.2025 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явку учасників справи визнано обов`язковою та запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 22.09.2025 розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 27.10.2025 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою.

Ухвалою суду від 27.10.2025 клопотання ТОВ Запоріжжяелектропостачання про зупинення провадження у справі задоволено та зупинено провадження у справі № 908/2576/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

Ухвалою суду від 17.12.2025 клопотання першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури від 11.12.2025 про поновлення провадження у справі №908/2576/25 задоволено, провадження у справі № 908/2576/25 поновлено з 14.01.2026 та підготовче засідання призначено на 14.01.2026 об 11 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою від 14.01.2026р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 28.01.2026 о 11 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явку представників сторін у судове засідання визнано обов`язковою. Запропоновано відповідачу - 1 до призначеного судового засідання надіслати на адреси суду та учасникам справи відзив на позовну заяву та додані до них документи, докази направлення надати суду у визначений строк.

У судовому засіданні 28.01.2026 за участю прокурора відділу, представників позивача та відповідача-2 судом оголошено перерву з розгляду справи № 908/2576/25 по суті до 25.02.2026 об 11 год. 00 хв., про що присутні представники повідомлені про дату, час та місце наступного судового засідання під розписку.

25.02.2026 через підсистему Електронний суд ЕСІКС від ТОВ Запоріжжяелектропостачання до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника у судове засідання 25.02.2026 об 11 год. 00 хв.

Ухвалою від 25.02.2026р. суд оголосив перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 27.02.2026 о 12 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання 27.02.2026 фіксувалось з використанням підсистеми Електронний суд ЄСІКС. Представники відповідачів 1 та 2 у судове засідання 27.02.2026р. не з`явились.

У судовому засіданні 27.02.2026р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Як вбачається з позовної заяви прокурор обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсними додаткових угод №№ 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 до Договору № 12203 від 18.01.2021 про постачання електричної енергії, укладеного між ДНЗ «Запорізьке ВПУ «Моторобудівник» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» тим, що постачальник ініціював численні зміни, що призвели до збільшення ціни за одиницю товару на 94,59%, що суттєво перевищує законодавчо встановлений ліміт у 10%. Такі дії є порушенням принципів публічних закупівель, оскільки вони нівелюють результати аукціону та спричиняють нераціональне витрачання бюджетних коштів. Надані експертні висновки не є належним підтвердженням ринкових коливань, а зміна ціни на вже спожиту енергію суперечить нормам ЦК України. Також просить стягнути 40849,17 грн. безпідставно сплачених коштів на користь місцевого бюджету з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання». При цьому посилається на ст.ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ч. 4 ст. 53, ст.ст. 162-164 ГПК України, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 632, ст. 1212 Цивільного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 5, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Окремо зазначає, що термін позовної давності не сплив через його зупинення на період дії воєнного стану в Україні. Також обґрунтував обставини, зазначених в ч. 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави.

Представник позивача підтримав позицію прокурора.

ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» проти позову заперечило, посилаючись у відзиві на правомірність перегляду вартості послуг через підписання низки додаткових угод, оскільки він діяв як законний суб`єкт ринку, а поетапне збільшення ціни за одиницю товару відбулося у повній відповідності до Закону «Про публічні закупівлі» на тлі ринкових коливань. Споживач фактично використав поставлений ресурс і добровільно погодився на зміну тарифів, що підтверджується експертними висновками Торгово-промислової палати та актами приймання-передачі. Заперечив проти доводів прокурора щодо безпідставного отримання коштів, наголошуючи на неприпустимості односторонньої відмови від зобов`язань та специфіці енергетичного ринку, де ціноутворення прямо залежить від зовнішніх економічних індикаторів. Незважаючи на воєнний стан продовжує працювати на ринку електричної енергії. та здійснює купівлю електричної енергії за власний рахунок, а лише потім здійснює її продаж споживачам.

У своїй відповіді на відзив прокурор зазначив, що після завершення перехідного періоду наприкінці 2020 року державні установи втратили право на отримання послуг за пільговим статусом універсальної послуги, а отже, мали суворо дотримуватися ринкових правил закупівлі. Будь-яке коригування ціни одиниці товару вимагає належного документального підтвердження коливань ринку, а проста згода сторін на нові тарифи не виправдовує порушення закону. При цьому свобода договору в публічному секторі обмежена спеціальним законодавством, яке забороняє необґрунтоване збільшення витрат бюджетних коштів навіть за умови фактичного постачання ресурсу. Таким чином, постачальник підвищував ціну без належних підстав, ігноруючи встановлені законодавчі обмеження.

Відповідач-1 відзиву на позовну заяву суду не надіслав, його представник до суду не з`явився, будь-яких заяв та клопотань від нього до суду також не надійшло.

Також у своїх поясненнях від 12.01.2026р. прокурор зазначив, що Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, на яку, у тому числі посилався керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя при обґрунтуванні позовних вимог щодо визнання недійсними додаткових угод до договору від 18.01.2021№ 12203 про постачання електричної енергії споживачу та стягнення безпідставно сплачених коштів у сумі 40 849,17 грн.

Суд враховує, що ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд, адже в іншому випадку положення ст. 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії.

Також про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі відповідач-1 мав можливість дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України Єдиний державний реєстр судових рішень: //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України Про доступ до судових рішень № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст. 3 Закону України Про доступ до судових рішень визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6964/18.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач-1 мали право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статей 182, 183 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами, за відсутності представника відповідача-1.

Наявні матеріли справи дозволяють розглянуті справу по суті.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд,

ВСТАНОВИВ:

30.12.2020 в електронній системі публічних закупівель Prozorro було оприлюднено інформацію про закупівлю Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» () товару електричної енергії з ідентифікатором UA-2020-12-30-005609-a.

Згідно протоколу затвердження річного плану закупівель UA-P-2020-12-30-007558-а, її оплата мала здійснюватися за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності) та за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до протоколу розкриття тендерних пропозицій UA-2020-12-30-005609-a, до участі в процедурі закупівлі було подано тендерну пропозицію ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» () в розмірі 161 515,00 грн. з ПДВ.

За результатами проведеної закупівлі, між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» було укладено Договір № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, відповідно до п. 2.1. якого Постачальник продав електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплатив Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснив інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Кількість товару склала 72 754,505 кВт*год електричної енергії (п. 2.3. Договору від 18.01.2021 № 12203).

Відповідно до п. 3.3. Договору від 18.01.2021 № 12203, Постачальник за цим Договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього Договору.

Відповідно до п. 5.1. Договору від 18.01.2021 № 12203, Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.

Загальна вартість всього обсягу поставки електричної енергії склала 161 515,00 грн. з урахуванням ПДВ 26 919,17 грн. (п. 5.2. Договору від 18.01.2021 № 12203).

Відповідно до п. 1 Комерційної пропозиції (Додатку № 2 до Договору від 18.01.2021 № 12203), ціна (тариф) за договором склала 2,22 грн. (у т.ч. ПДВ 0,37 грн.) за 1 кВт*год.

У подальшому між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» було укладено 11 додаткових угод до Договору від 18.01.2021 № 12203:

- Додатковою угодою від 19.01.2021 № 1 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 66 194,672 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 2,44 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 10 % від первинної ціни за одиницю товару);

- Додатковою угодою від 20.01.2021 № 2 внесені зміни до реквізитів сторін Договору від 18.01.2021 № 12203;

- Додатковою угодою від 12.03.2021 № 3 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 60 581,338 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 2,684 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 20,9 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 09.03.2021 № ОИ-7337;

- Додатковою угодою від 27.08.2021 № 4 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 57 845,089 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 2,92 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 31,53 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 12.08.2021 № ОИ-28;

- Додатковою угодою від 12.10.2021 № 5 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 56 092,199 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 3,11 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 40,09 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 08.10.2021 № ОИ-279;

- Додатковою угодою від 27.10.2021 № 6 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 54 228,704 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 3,38 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 52,25 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 13.10.2021 № ОИ-330;

- Додатковою угодою від 10.11.2021 № 7 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 52 478,864 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 3,68 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 65,76 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 22.10.2021 № ОИ-368;

- Додатковою угодою від 06.12.2021 № 8 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 51 111,721 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 4,01 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 80,63 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 12.11.2021 № ОИ-513;

- Додатковою угодою від 13.12.2021 № 9 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 50 017,699 кВт*год та збільшення ціни за одиницю товару до 4,32 грн. з ПДВ за 1 кВт*год (тобто на 94,59 % від первинної ціни за одиницю товару); підставою для укладення вказаної додаткової угоди слугував експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 01.12.2021 № ОИ-594;

- Додатковою угодою від 24.12.2021 № 10 внесені зміни до Договору від 18.01.2021 № 12203 в частині зменшення обсягів закупівлі до 45 437 кВт*год та зменшено загальну вартість всього товару до 141 719,31 грн. з ПДВ;

- Додатковою угодою від 30.12.2021 № 11 продовжено термін дії Договору від

18.01.2021 № 12203 до 31.01.2022. Таким чином, внаслідок укладення вищезазначених додаткових угод ціна за одиницю товару збільшилась з 2,22 грн до 4,32 грн, тобто на 2,1 грн або на 94,59 % від первинної ціни за 1 кВт*год електричної енергії, зазначеної в Договорі від 18.01.2021 № 12203.

Відповідно до актів прийняття-передавання товарної продукції від 12.02.2021, 12.03.2021, 07.04.2021,11.05.2021, 14.06.2021, 08.07.2021, 11.08.2021, 10.09.2021, 12.10.2021, 10.11.2021, 13.12.2021, 21.12.2021 за Договором від 18.01.2021 № 12203 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» поставило Державному навчальному закладу «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» електричну енергію в кількості 45 437 кВт*год.

Відповідно до звіту про виконання договору та платіжних доручень від 16.02.2021 № 26, від 12.02.2021 № 30, від 19.03.2021 № 63, від 07.04.2021 № 76, від 09.04.2021 № 89, від 12.05.2021 № 117, від 14.06.2021 № 144, від 13.07.2021 № 163, від 11.08.2021 № 204, від 10.09.2021 № 235, від 15.09.2021 № 219, від 12.10.2021 № 261, від 21.10.2021 № 259, від 10.11.2021 № 286, від 11.11.2021 № 290, від 13.12.2021 № 318, від 16.12.2021 № 328, розрахункових документів від 21.12.2021 № 355, від 23.12.2021 № 358 на виконання умов Договору від 18.01.2021 № 12203 Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» за рахунок бюджетних коштів перерахував на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» кошти в сумі 141 719,31 грн.

Прокурор вважає Додаткові угоди від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203 такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим підлягають визнанню судом недійсними.

Судом встановлено, що під час проведення процедури закупівлі та укладання договору Відповідач-2 погодився з вимогами Замовника, щодо постачання електричної енергії в обсязі 72 754,505 кВт*год загальною вартістю 161 515,00 грн. з ПДВ, що вбачається з поданої пропозиції при участі у процедурі закупівлі та укладеного Договору від 18.01.2021 № 12203.

Статтею 42 ГК України (який був чинний на дату укладення Договору) визначено, що підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тож, рішення переможця про підписання договору є його добровільним волевиявленням, про те, що він погоджується на умови договору, в тому числі на ціну за одиницю товару на день підписання договору.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлює Закон України «Про публічні закупівлі», метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Передбачені Законом України «Про публічні закупівлі» процедури закупівель визначені, з метою забезпечення добросовісної конкуренції серед учасників, досягнення економії та ефективності, а тому базуються на таких принципах (ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі»). Максимальна економія публічних коштів та ефективність їх використання забезпечується шляхом конкурентного визначення постачальника товарів і послуг, виконання робіт.

Змістом діяльності з проведення публічних закупівель законодавцем визначено проведення відбору переможця процедури закупівель за основним критерієм «ціна». Ціна послуги, товару має визначальне значення, а її необґрунтоване збільшення є прямим порушенням вимог законодавства та спробою уникнути наслідків публічного аукціону. Приведення ціни договору у відповідність до існуючих ринкових цін на електричну енергію повністю знецінює зміст інституту публічних закупівель та його мету, оскільки сама закупівля здійснюється для отримання пропозицій, що є кращими (нижчими) за ринкові.

Частиною 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм ЦК України та ГК України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 180 ГК України (істотні умови господарського договору) (у тому числі в редакції, яка діяла на час укладання угоди) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/ пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до вимог ст. ст. 632, 638 ЦК України «ціна» є істотною умовою договору та установлюється за домовленістю сторін.

Згідно ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладання договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У абзаці 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на час укладення договору, далі по тексту Закон), істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.11.2023 у справі № 917/1009/22, системний аналіз положень ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України та положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний правовий висновок також наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22).

Також Верховний Суд в постанові від 23.11.2023 у справі № 917/1009/22 зазначає про те, що будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, як і у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. При цьому, така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір.

Разом з тим, Верховний Суд дійшов висновку у постанові від 23.01.2024 по справі № 922/2321/22, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону № 922-VIII, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 18.06.2021 № 927/491/19 та від 07.09.2022 № 927/1058/21.

Отже, Закон встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 41 Закону, зокрема, за п. 2 ч. 5 наведеної норми у випадку коливання цін товару на ринку чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.

Укладання договорів, коли їх сумарна вартість за одиницю товару збільшується більш, ніж на 10 % у порівнянні з тендерною пропозицією та основним договором, повністю нівелює саму процедуру закупівель та спричинює шкоду інтересам держави, оскільки учасником (переможцем) пропонується найнижча ціна, а потім після проведення торгів додатковими угодами вона необґрунтовано суттєво завищується. Як наслідок, заподіюється пряма шкода державі, оскільки кошти за поставлені продукти фінансуються виключно за рахунок видатків бюджетних асигнувань, а збільшення ціни за одиницю товару автоматично тягне за собою зменшення обсягів поставленої продукції.

Стаття 5 Закону України «Про публічні закупівлі» визначає, що закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників та максимальної економії та ефективності.

Подання Відповідачем-2 при проведенні закупівлі однієї цінової пропозиції та подальше підвищення ціни за одиницю товару усупереч п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону та умов Договору не відповідає принципам максимальної економії та ефективності при проведенні публічних закупівель.

Відповідач-2 ініціював укладення додаткових угод та збільшення ціни за одиницю товару загалом на 94,59 %, при цьому пропонуючи лише однобічне збільшення ціни за електроенергію, що вигідно лише Постачальнику. Такі дії ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не відповідають принципу добросовісності.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону визначальним аспектом при збільшенні ціни за одиницю товару є підтвердження (наявність) факту коливання ціни такого товару на ринку.

Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 № 907/788/18, від 18.03.2021 № 924/1240/18 зазначено, що укладення додаткових угод до Договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, тим самим спотворює результати торгів та нівелює економію, яка була отримана під час підписання Договору.

Підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

Аналогічну правову позицію щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю підтримав суд касаційної інстанції (постанова Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/4474/17, від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, постанова Вищого господарського суду України від 15.05.2014 у справі № 904/3255/13). Зокрема, Верховний суд дійшов висновку, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10% від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Для внесення змін до умов договору щодо ціни товару визначальним є не просто коливання ціни, а й те, що таке коливання сторонами не було враховано попередніми змінами. Суд звернув увагу, що існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинно бути доведеним, документально підтвердженим. Тобто відповідні документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Поряд з цим, виключно коливання цін на ринку електричної енергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару. Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й: 1) обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі; 2) обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні; 3) навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним; 4) довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). До таких висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 18.06.2021 № 927/491/19, від 16.02.2023 у справі № 903/366/22, від 11.05.2023 у справі № 906/14520/21, від 05.03.2024 № 918/323/23, від 26.09.2024 № 904/4302/23).

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 зі справи № 915/1868/18).

Суд зазначає, що досліджені ним у судовому засіданні експертні висновки Запорізької торгово-промислової палати від 12.08.2021 № ОИ-28, від 08.10.2021 № ОИ-279, від 13.10.2021 № ОИ-330, від 22.10.2021 № ОИ-368, від 12.11.2021 № ОИ-513, від 01.12.2021 № ОИ-594, які були підставами для укладення Додаткових угод від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203 не відповідають критеріям документа, який мав би підтверджувати наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» для збільшення ціни за одиницю товару.

Зокрема, вказані висновки не містять даних про початкову дату, з якої після укладення договору, попередніх додаткових угод почалися змінюватися ціни на ринку, не містить даних про ринкові ціни на товар протягом всього періоду коливання цін (з розбивкою на певну дату). Також не зазначено, якою є середня ціна на території окремих регіонів України. Крім того, у вказаних висновках зазначено, що вони є довідково-інформаційними; інформація, отримана з інших джерел, вважається досить імовірною, але експерти не гарантують в будь-якій формі факт її достовірності.

Закон України «Про торгово-промислову палату» не містить положень щодо наявності повноважень у торгово-промислової палати на видачу довідок (експертних висновків) щодо коливання ціни на товар на ринку. Натомість вказаним Законом визначено право торгово-промислової палати проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість.

Вказане означає, що надані постачальником експертні висновки не встановлюють наявності факту коливання ціни на електричну енергію у відповідні проміжки часу та надана інформація має лише довідковий характер (постанова Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №927/685/20).

Крім того, Верховний Суд неодноразово виснував, що підтверджуючі документи (як наприклад експертні висновки торгово-промислової палати) не містять аналізу динаміки ціни на товар у періоди мі укладанням основного договору та відповідною додатковою угодою, а тому не є належним та допустимим доказом коливання ціни товару на ринку (постанови від 07.03.2024 № 910/401/23, від 22.05.2024 № 924/427/23).

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора, що коливання ціни товару на ринку кожного разу при укладенні оспорюваних додаткових угод сторонами договору належним чином не обґрунтовано та об`єктивно не підтверджено.

При цьому суд також приймає до уваги, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 виснував, що постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (п. 134).

Разом з тим, судом встановлено, що спірні додаткові угоди від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, 13.12.2021 № 9 укладені без обґрунтування постачальником чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання первісного договору по запропонованій постачальником ціні згідно з Договором від 18.01.2021 № 12203.

При цьому Постачальник (Відповідач-2) не навів причин, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Також постачальником не доведено, що підвищення ціни є для нього непрогнозованим, це неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерних пропозицій.

При цьому, на момент укладення Договору від 18.01.2021 № 12203 постанова НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПРАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» на 2021 рік» щодо встановлення тарифу з передачі електричної енергії ПрАТ «Укренерго» вже набрала чинності (з 01.01.2021), в тому вартість тарифу з передачі товару у розмірі 0,29393 грн вже діяла на час укладання Договору від 18.01.2021 № 12203 та додаткової угоди від 19.01.2021 № 1. Вказане означає, що ТОВ «Запоріжжелектропостачання» мало можливість визначити ціни у первинному договорі з урахуванням вже існуючих тарифів.

Суд також враховує, що у постанові від 24.01.2024 по справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до ч. 3 ст. 632 ЦК України (п. 45, 75). Аналогічна позиція наведена у постановах від 28.05.2024 № 915/75/23, від 10.09.2024 № 918/703/23.

Однак судом встановлено, що при укладенні додаткових угоди № 4-9 до договору від 18.01.2021 № 12203 сторони (відповідачі) зазначили про те, що умови додаткових угод, зокрема ціна за 1 кВт*год, розповсюджуються на відносини, що виникли до їх укладення, а саме:

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 4 від 27.08.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 2,92 грн, застосовується з 01.08.2021;

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 5 від 12.10.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 3,11 грн, застосовується з 01.09.2021;

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 6 від 27.10.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 3,38 грн застосовується з 01.10.2021;

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 7 від 10.11.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 3,68 грн застосовується з 01.10.2021;

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 8 від 06.12.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 4,01 грн. застосовується з 01.11.2021;

- згідно з п. 4 додаткової угоди № 9 від 13.12.2021, якою збільшено ціну за одиницю товару до 4,32 грн. застосовується з 01.11.2021.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач-2 протягом періоду дії Договору від 18.01.2021 № 12203 щоденно постачав електричну енергію, а Заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Запорізький технологічний професійний коледж «Моторобудівник» (Споживач, Відповідач) приймав у власність та споживав електричну енергію.

Таким чином, уклавши додаткові угоди № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9 сторони змінили ціну вже фактично спожитої електричної енергії.

Приймаючи рішення у цій справи суд також враховує, що зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24. було зумовлено тим, що 29.01.2025 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі 920/19/24 справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, які використовував Позивач в якості обґрунтування своїх позовних вимог.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 касаційну скаргу ТОВ Енергетичне партнерство залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у цій справі залишено без змін.

При цьому Велика Палата Верховного Суду виклала наступні висновки щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII

150. Отже, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.

151. Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону

№ 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад

10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

152. Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.

153. Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

154. До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

155. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

156. Варто наголосити на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ № 1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ № 1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50 % ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.

157. Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01 вересня 2025 року № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50 %, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10 % під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.

158. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

159. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII,повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що додаткові угоди від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203, укладені з порушенням вимог ч. 2 ст. 632 ЦК України, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в частині збільшення ціни за одиницю товару понад 10% від ціни, визначеної в договорі та без належного обґрунтування коливання ціни на ринку товару на певну дату, а тому позовні вимоги прокурора про визнання їх недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо стягнення з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» безпідставно сплачених грошових коштів у сумі 40849,17 грн.

Статтею 203 ЦК України унормовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.

Крім того, ч. 2 ст. 208 ГК України визначено, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зроблено висновок, що додаткові угоди, укладені з порушенням вищезазначеного законодавства, підлягають визнанню судом недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між сторонами регулюються договором, а грошові кошти є такими, що були безпідставно одержані постачальником електричної енергії, підстава їх набуття відпала, у зв`язку з чим вони підлягають поверненню на підставі ст.ст. 216, 1212 ЦК України.

Отже, недійсність Додаткових угод від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203 означає, що зобов`язання сторін регулюються Договором від 18.01.2021 № 12203.

За фактично поставлену електричну енергію з 18.01.2021 по 31.12.2021 у кількості 45 437 кВт*год Споживач сплатив 141 719,31 грн. з ПДВ.

Разом з цим, фактично поставлена електрична енергія з 18.01.2021 по 31.12.2021 у кількості 45 437 кВт*год відповідно до умов Договору від 18.01.2021 № 12203 мала коштувати 100 870,14 грн. з ПДВ з розрахунку 2,22 грн. з ПДВ за 1 кВт*год.

Натомість, за неї було сплачено 141 719,31 грн. з ПДВ.

Таким чином, безпідставно сплачена сума за товар становить 40 849,17 грн. Відповідно до ст. 57 Бюджетного кодексу України, право бюджетних установ на витрачання бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.

Згідно з п. 2.4. Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02.04.2014, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку щодо визнання недійсними Додаткових угод від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203, то безпідставно сплачені кошти у загальному розмірі 40 849,17 грн., на підставі ст.ст. 216, 1212 ЦК України підлягають стягненню з Відповідача-2 на користь місцевого бюджету Запорізької міської територіальної громади, з якого вони фактично були витрачені.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 та від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21.

Доводи Відповідача відносно відсутність його відповідальності та вини відносно того, що згідно зі ст. 44 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідальність за порушення у сфері закупівель покладається саме на замовників (їх уповноважених осіб), а не на постачальника як суб`єкта господарювання, та у матеріалах справи відсутні докази вини ТОВ Запоріжжяелектропостачання у нібито безпідставній витраті бюджетних коштів, а прокуратура не з`ясувала обставин укладення угод та наявності збитків у належний спосіб, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 17 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», тимчасово, на період з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року, універсальні послуги, крім побутових та малих непобутових споживачів, надаються постачальником таких послуг також бюджетним установам незалежно від розміру договірної потужності та іншим споживачам, електроустановки яких приєднані до електричних мереж з договірною потужністю до 150 кВт. У зазначений період на бюджетні установи незалежно від розміру договірної потужності та на інших споживачів, електроустановки яких приєднані до електричних мереж з договірною потужністю до 150 кВт, поширюються всі права та обов`язки, передбачені Законом України «Про ринок електричної енергії» для малих непобутових споживачів щодо отримання універсальних послуг, передбачених статтею 63 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що інформація про закупівлю Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» () товару електричної енергії з ідентифікатором UA-2020-12-30-005609-a була оприлюднена в електронній системі публічних закупівель Prozorro 30.12.2020.

Згідно інформації про предмет закупівлі, строк поставки товару (електричної енергії) з 01.01.2021 по 31.12.2021.

Договір № 12203 про постачання електричної енергії споживачу було укладено між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» 18.01.2021.

З огляду на викладене, відповідно до абз. 17 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», після 31 грудня 2020 року бюджетні установи незалежно від розміру договірної потужності та інші споживачі, крім побутових та малих непобутових споживачів, не мали права одержувати універсальні послуги, що надавались постачальниками таких послуг.

Таким чином, посилання ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» на те, що він був постачальником універсальних послуг, не спростовує доводів прокурора та висновків суду.

Факт виконання ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» своїх зобов`язань за Договором від 18.01.2021 № 12203 в частині постачання електричної енергії також не свідчить про правомірність протиправно укладених спірних додаткових угод до Договору від 18.01.2021 № 12203.

Навпаки, керуючись принципом обов`язковості умов договору, не надавши належного документального підтвердження коливання ціни на товар, що встановлено судом, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» мало поставити товар за ціною, зазначеною в Договорі від 18.01.2021 № 12203.

Як вже зазначалося судом, підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу, а тому доводи Відповідача-2 в цій частині суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на час укладення Договору від 18.01.2021 № 12203).

Встановлення інших особливостей закупівлі електричної енергії, як товару, не передбачено законодавством України у сфері публічних закупівель.

Крім того, вказане твердження Відповідача-2 не спростовує необхідності належного документального підтвердження ним коливання ціни електричної енергії на ринку та дотримання принципів здійснення публічних закупівель при внесенні змін до договору про закупівлю, що призводять до отримання замовником товару за більшою ціною за його одиницю.

Оскільки свобода договору для замовників у сфері публічних закупівель не є абсолютною, то п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено вимоги, при дотриманні яких може бути збільшено ціну за одиницю товару.

Твердження представника Відповідача-2 про те, що Споживач був згоден з умовами спірних додаткових угод до Договору від 18.01.2021 № 12203 та здійснив відповідну оплату не спростовує того, що сторони Договору від 18.01.2021 № 12203 мали діяти відповідно до положень законодавства України у сфері публічних закупівель.

Інші доводи Відповідача-2 судом відхиляються в силу викладеного.

Щодо обґрунтування прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до норм якої, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до приписів зазначених нормативних актів законодавець наділяє прокурора повноваженнями по представництву інтересів держави лише за умови їх порушення або загрози порушення та виключно у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) у разі відсутності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції яких належить захист інтересів держави у відповідній сфері; 3) у випадку відсутності в органу повноважень щодо звернення за захистом інтересів до суду.

Інтереси держави повинні насамперед захищати відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, який не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень. Водночас, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно, а також у випадку відсутності такого органу.

Аналогічної позиції з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисті інтересів держави в суді дотримується і Верховний Суд, який висловив її у низці постанов у справах за позовами прокурорів (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, від 15.10.2019 у справі № 904/2820/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та інші).

Обґрунтовуючи порушення інтересів держави слід зазначити, що преамбулою Закону України «Про публічні закупівлі» визначено мету вказаного законодавчого акта, яка полягає у забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткових угод до договору, на підставі якого ці кошти безпідставно витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Виконання зобов`язань за додатковими угодами до договору, укладеними з порушенням імперативних норм, закріплених законодавством у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в даному Законі.

Використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу держави, чим останнім завдається значна матеріальна шкода.

Окрім того, відповідно до преамбули Закону України «Про публічні закупівлі», цей Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, який закріплено у ст. 68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь i гідність інших людей), є обов`язковою передумовою досягнення загальнонаціональної мети українського народу - побудови демократичної, соціальної, правової держави.

Як свідчить усталена практика, держава та територіальна громада можуть володіти відповідними майном та грошовими коштами, здійснення належного розпорядження якими є одним із тих інтересів, що захищаються прокурором шляхом звернення до суду, в тому числі з вимогою про визнання недійсними правочинів, що передбачають оплату за рахунок публічних коштів (у разі, якщо таким правочином завдається шкода державі/територіальній громаді) та стягнення таких коштів.

Отже, в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що під час виконання договору, укладеного за результатами проведення процедури закупівлі порушено вимоги чинного законодавства, принцип максимальної ефективності та економії, що зумовило протиправне витрачання коштів міського бюджету Запорізької міської територіальної громади, нераціональне та неефективне їх використання.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткових угод, на підставі яких ці кошти витрачалися, такому суспільному інтересу не відповідає.

Звернення прокурора до суду у даній справі зумовлено необхідністю усунення порушення законодавства щодо публічних закупівель за бюджетні кошти, та дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час витрачання бюджетних коштів.

Неналежне виконання умов договору закупівлі товару всупереч норм ЦК України, ГК України, Закону України «Про публічні закупівлі» є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принципи добросовісної конкуренції, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, та принципу запобігання корупційним діям і зловживанням при проведенні публічних закупівель.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а неналежне виконання договорів про закупівлю товарів за бюджетні кошти, шляхом ненадання в повному обсязі товару, за який бюджетні кошти були сплачені, що призвело до безпідставного їх використання, не відповідають суспільному інтересу.

Таке звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності та раціонального використання бюджетних коштів.

Також судом встановлено, що стороною Договору від 18.01.2021 № 12203 є Державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, поточне найменування Заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Запорізький технологічний професійний коледж «Моторобудівник».

Згідно протоколу затвердження річного плану закупівель UA-P-2020-12-30-007558-а, листа Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Запорізький технологічний професійний коледж «Моторобудівник» від 20.06.2025 № 230/01-03, та згідно інших матеріалів справи фінансування закупівлі за Договором від 18.01.2021 № 12203 здійснювалось за рахунок коштів місцевого бюджету Запорізької міської територіальної громади на підставі затвердженого Департаментом освіти і науки Запорізької міської ради кошторису на 2021 рік за КПКВКМБ 0611091, за яким було передбачено видатки за КЕКВ 2273 за загальним та спеціальним фондом.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованих осіб.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», доходи місцевих бюджетів є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом ч. 1 ст. 114 Бюджетного кодексу України, контроль за дотриманням бюджетного законодавства (контроль за виконанням рішення про місцевий бюджет) здійснюють відповідні місцеві ради.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, до місцевих бюджетів належать бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 22 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі). Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.

За змістом ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до ч. 12 ст. 23 Бюджетного кодексу України, усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 9 ст. 78 Бюджетного кодексу України, ведення бухгалтерського обліку виконання місцевих бюджетів та порядок закриття рахунків місцевих бюджетів після закінчення бюджетного періоду здійснюються з урахуванням положень статей 56 і 57 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 57 Бюджетного кодексу України, не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду або останнього дня іншого бюджетного періоду Казначейство України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету. Усі надходження і витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені (ч. 3 ст. 57 Бюджетного кодексу України).

Тобто, право розпорядників бюджетних коштів на їх використання припиняється 31 грудня поточного року.

Відповідно до абз. 1 п. 2.4. розділу ІІ Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02.04.2014, сума коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

За змістом ч. 1 ст. 327 Цивільного кодексу України, майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді є комунальною власністю.

Відповідно до п. 39 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України, штрафні санкції внаслідок невиконання укладених розпорядником бюджетних коштів договорів з суб`єктами господарювання на придбання товарів, робіт і послуг за рахунок коштів відповідних бюджетів місцевого самоврядування належать до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад.

З огляду на викладене, саме Запорізька міська рада є суб`єктом владних повноважень, уповноваженим на здійснення захисту порушених інтересів держави та територіальної громади м. Запоріжжя у вказаних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 № 912/2385/18 відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

На виконання вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Шевченківською окружною прокуратурою міста Запоріжжя Запорізької області попередньо, до звернення до суду, листом від 05.06.2025 № 57-101-3339ВИХ-25 було повідомлено Запорізьку міську раду про порушення інтересів держави та необхідність звернення до суду за їх захистом.

У відповідь на вказаний лист, листом від 12.06.2025 № 01.01-21/1790 департамент освіти і науки Запорізької міської ради повідомив про відсутність підстав, з його точки зору, для звернення до суду за захистом порушених інтересів держави.

Також прокурором було встановлено, що у провадженні судів були відсутні справи за позовом Запорізької міської ради або її виконавчих органів до Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Запорізький технологічний професійний коледж «Моторобудівник» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» про визнання недійсними Додаткових угод від 19.01.2021 № 1, від 12.03.2021 № 3, від 27.08.2021 № 4, від 12.10.2021 № 5, від 27.10.2021 № 6, від 10.11.2021 № 7, від 06.12.2021 № 8, від 13.12.2021 № 9 до Договору від 18.01.2021 № 12203 та стягнення з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» безпідставно набутих ним грошових коштів в розмірі 40 849,17 грн.

Таким чином, не зважаючи на повідомлення прокурора, Запорізька міська рада протягом розумних строків не здійснила заходів, спрямованих на захист порушених інтересів держави, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що факт незвернення до суду відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування з позовною заявою, яка б відповідала вимогам процесуального законодавства та відповідно мала змогу захистити інтереси Українського народу, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Також суд враховує, що вказані судом обставини узгоджуються с висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України у справі № 6-р(ІІ)/2025 від 3 грудня 2025 року щодо конституційної природи та меж здійснення прокуратурою функції представництва інтересів держави в суді.

Крім цього, суд бере до уваги, що із позовом у цій справі № 908/2576/25 прокурор звернувся ще 25.08.2025р., тобто до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, оскільки КСУ визнав неконституційними приписи статті 23 Закону «Про прокуратуру» щодо права прокурора самостійно визначати підстави для представництва через «неналежний захист» органом влади, але у резолютивній частині суд визначив, що ці положення втрачають чинність з 1 січня 2027 року. Таким чином, оскільки неконституційна норма залишається чинною до 2027 року, то суд не зобов`язаний припиняти провадження у справах за позовами, які прокурори подали раніше. Отже, на момент подання позову і на дату прийняття рішення у цій справі прокурор наділений відповідними повноваженнями згідно із Законом.

Враховуючи викладене суд погоджується з доводами прокурора, що у спірних правовідносинах наявні підстави для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Запорізької міської ради.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до стаття 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, наголосив на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено усі обставини даної справи та надано оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам. Отже, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача-2, оскільки спір виник внаслідок його неправомірних дій.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду від 19.01.2021 № 1 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

3. Визнати недійсною Додаткову угоду від 12.03.2021 № 3 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

4. Визнати недійсною Додаткову угоду від 27.08.2021 № 4 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

5. Визнати недійсною Додаткову угоду від 12.10.2021 № 5 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

6. Визнати недійсною Додаткову угоду від 27.10.2021 № 6 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

7. Визнати недійсною Додаткову угоду від 10.11.2021 № 7 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

8. Визнати недійсною Додаткову угоду від 06.12.2021 № 8 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

9. Визнати недійсною Додаткову угоду від 13.12.2021 № 9 до Договору № 12203 про постачання електричної енергії споживачу від 18.01.2021, укладену між Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» (, вул. Павла Чубинського, буд. 146А, м. Запоріжжя, 69081) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063).

10. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063) на користь Запорізької міської ради (, просп. Соборний, буд. 206, м. Запоріжжя, 69105) в дохід місцевого бюджету Запорізької міської територіальної громади грошові кошти в сумі 40 849 (сорок тисяч вісімсот сорок дев`ять) грн. 17 коп.

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (, вул. Олександрівська, буд. 35, м. Запоріжжя, 69063) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (, адреса місцезнаходження: 69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 118а, розрахунковий рахунок: UA0000271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, , код класифікації видатків бюджету 2800) кошти, витрачені в 2025 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави в розмірі 21 801 (двадцять одну тисячу вісімсот одну) грн. 60 коп.

12. Видати відповідні накази після набрання рішенням законної сили.

У зв`язку із запровадженням графіків обмеження електропостачання у м. Запоріжжі та відрядженням судді повне судове рішення складено та підписано 16.03.2026р.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 17.5 Розділу ХI Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга може бути подана до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Запорізької області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.