УХВАЛА

про забезпечення позову

м. Київ

13.03.2026Справа № 911/457/26

Суддя Демидова М.О., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Десна-2"

про забезпечення позову

у справі № 911/457/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Десна-2" (07414, вул. Промислова, буд.1, с. Рожівка, Броварський р-н, Київська обл., код 19419351)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство "Універсал" (02090, вул. Вільнюська, буд.33, м. Київ, код 42130013)

про стягнення 691 123,93 грн

ВСТАНОВИВ:

Матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Десна-2" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство "Універсал" (далі - відповідач) про стягнення 691 123,93 грн передані до Господарського суду міста Києва за підсудністю з Господарського суду Київської області на підставі ухвали від 23.02.2026 у справі № 911/457/26.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2026 справу №911/457/26 передано на розгляд судді Демидовій М.О.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.03.2025 між ТОВ "Десна-2" та ТОВ "СП Універсал" укладено договір №1-з про надання послуг з приймання відходів на зберігання з подальшою передачею на оброблення. На виконання умов договору позивач у період з березня по липень 2025 року надав відповідачу відповідні послуги, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі наданих послуг, актами приймання-передачі відходів, податковими накладними та іншими первинними документами. Загальна вартість наданих і прийнятих послуг становить 3 359 901,60 грн.

Разом з тим відповідач, прийнявши надані послуги, у повному обсязі їх не оплатив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 663 789,60 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 16 750,07 грн, 3% річних у розмірі 10 584,26 грн.

Також 19.02.2026 в системі «Електронний суд» (передано до Господарського суду міста Києва 11.03.2026) разом із позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "Десна-2" була подана заява про забезпечення позову, в якій Товариство просило суд :

-накласти арешт на грошові кошти ТОВ «СП Універсал» у межах суми позовних вимог 691 123,93 грн, що знаходяться на рахунках у банківських установах.

Позивач обґрунтовує заяву про забезпечення позову такими обставинами:

-наявністю заборгованості відповідача за договором №1-з від 05.03.2025 за фактично надані та прийняті послуги;

-тим, що факт надання послуг підтверджується підписаними сторонами актами наданих послуг, актами приймання-передачі відходів, податковими накладними та частковою оплатою відповідачем;

-наявністю між сторонами іншого судового спору щодо виконання цього ж договору, що, на думку позивача, свідчить про небажання відповідача добровільно виконувати зобов`язання;

-ризиком утруднення або неможливості виконання рішення суду, зокрема у зв`язку з поведінкою відповідача, який заперечує обов`язок оплати наданих послуг;

-наявністю кримінального провадження щодо діяльності відповідача, що, на думку позивача, може свідчити про ризик погіршення його фінансового стану.

12.03.2026 в системі «Електронний суд» відповідачем сформовано заперечення на заяву про забезпечення позову.

Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що подана позивачем заява про забезпечення позову не відповідає вимогам статті 139 ГПК України, оскільки не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Крім того, відповідач зазначає, що наведені позивачем доводи фактично стосуються предмета спору щодо надання та прийняття послуг за договором і мають бути досліджені судом під час розгляду справи по суті. Також відповідач вказує на наявність іншого судового спору між сторонами щодо виконання цього ж договору, що, на його думку, свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами.

Водночас відповідач наголошує, що позивач не надав належних і допустимих доказів існування реального ризику утруднення або неможливості виконання рішення суду, а наведені у заяві обставини щодо можливого погіршення платоспроможності відповідача та наявності кримінального провадження мають характер припущень. У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Суд відхиляє доводи відповідача про необґрунтованість заяви про забезпечення позову з огляду на таке.

Посилання відповідача на те, що наведені позивачем обставини стосуються предмета спору та підлягають дослідженню під час розгляду справи по суті, не спростовують наявності ризиків утруднення виконання можливого судового рішення, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не досліджує обґрунтованість позовних вимог, а оцінює лише наявність імовірності ускладнення виконання рішення суду.

Доводи відповідача щодо можливого зловживання позивачем процесуальними правами у зв`язку з наявністю іншого судового спору між сторонами не можуть бути підставою для відмови у забезпеченні позову, оскільки саме по собі існування декількох спорів між сторонами не свідчить про недобросовісність поведінки позивача та не виключає можливості застосування заходів забезпечення позову.

13.03.2026 в системі «Електронний суд» позивачем сформовано додаткові пояснення у справі.

У поданих письмових поясненнях позивач зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на укладеному між сторонами договорі та підтверджуються первинними документами, зокрема, підписаними сторонами актами здачі-приймання наданих послуг, які є чинними, не визнані недійсними та не оспорені у встановленому законом порядку.

Позивач також зазначає, що відповідач здійснював оплату на підставі вказаних актів та приймав податкові накладні, що свідчить про прийняття результату наданих послуг. Доводи відповідача щодо безпідставності позову ґрунтуються на документах, які не є первинними та не спростовують підписані сторонами акти, а тому їх оцінка може бути надана судом під час розгляду справи по суті.

Крім того, позивач зазначає про наявність між сторонами тривалого конфлікту та відсутність врегулювання спору у добровільному порядку, що, на його думку, свідчить про ризик утруднення або неможливості виконання рішення суду.

При цьому заявлений захід забезпечення позову, на думку позивача, полягає у накладенні арешту на грошові кошти відповідача виключно у межах суми позовних вимог, що є співмірним заявленим вимогам та не перешкоджає здійсненню господарської діяльності відповідача, у зв`язку з чим підстави для застосування зустрічного забезпечення відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Десна-2" заяву про забезпечення позову, суд зазначає таке.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

За приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статті 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі № 916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

З наведеного вбачається, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Саме на необхідності оцінки цих обставин неодноразово акцентував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 23.03.2020 у справі № 910/7338/19, від 24.06.2020 у справі № 902/1051/19, від 11.08.2020 у справі № 911/3136/19, від 26.08.2020 у справі № 907/73/19, від 19.10.2020 у справі № 915/373/20.

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 31.08.2020 у справі № 917/1274/19.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі № 320/3560/18).

Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Зі змісту наведеного вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Можливість обмеження права розпоряджання рахунком установлено статтею 1074 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність" арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми, або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.

Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Більше того, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним в ухвалі від 20.08.2018 у справі № 917/1390/17.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Предметом позовних вимог у даному випадку є майнова вимога про стягнення 663 789,60 грн основного боргу, інфляційних втрат у розмірі 16 750,07 грн, 3% річних у розмірі 10 584,26 грн.

Оскільки предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів, заявлений позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача є безпосередньо пов`язаним з предметом позовних вимог та спрямований на забезпечення реального виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову.

Суд зазначає, що при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті. До предмету дослідження на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Отже, суд дійшов висновку, що з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, у тому числі майнового характеру спору, суттєвого розміру позовних вимог, існує дійсна ймовірність того, що невжиття обраних позивачем заходів до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок зменшення коштів, які наявні у відповідача.

Водночас суд враховує конкретні обставини спірних правовідносин між сторонами. Так, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами тривалого спору щодо виконання договору, у межах якого відповідач, прийнявши надані послуги та здійснивши часткову оплату, у подальшому заперечує обов`язок щодо їх повної оплати. Крім того, між сторонами існує інший судовий спір, пов`язаний з виконанням цього ж договору. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність наміру відповідача добровільно виконувати зобов`язання та дають підстави для висновку про наявність обґрунтованого припущення, що у разі задоволення позову виконання судового рішення може бути ускладнене або неможливе без вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, то застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

При цьому господарський суд вважає, що заявлений захід забезпечення позову відповідає вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Крім того, як зазначається в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Аналогічний висновок викладено також в постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 09.06.2023 у справі № 37з-23, від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23.

З огляду на викладене, суд вважає, що існує обґрунтоване припущення, що відповідач може в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках.

Оскільки відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України гроші є законним платіжним засобом, то відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами, тому доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.

Крім того, з огляду на звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22 та постанові КГС ВП від 01.08.2024 у справі №910/211/24). Саме відповідач має спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Також господарський суд звертає увагу, що арешт коштів на рахунках означає, що грошові кошти залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення їх виведення з рахунків боржників й уникнення виконання судового рішення у майбутньому, такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні, а можливість ними розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21.

Разом з тим господарський суд зазначає, що запропонований позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти не порушує та не обмежує права будь-яких осіб, в тому числі відповідача, а лише встановлює певні обмеження, наявність яких сприятиме ефективному захисту прав позивача в межах одного та саме цього судового провадження без нових звернень до суду.

Відтак, враховуючи усе вищенаведене, господарський суд вважає, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у межах суми позову 691 123,93 грн є адекватним та обґрунтованим заходом забезпечення позову, який відповідає меті його застосування та перебуває у безпосередньому зв`язку з предметом позову, а також є співмірним з заявленими позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливить розпорядження грошовими коштами, на які буде накладено арешт, водночас спрямований на запобігання ймовірним порушенням прав позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення справи по суті.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу.

Зокрема, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини»).

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд».

Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.

Щодо зустрічного забезпечення слід зауважити, що за частинами 1 та 4 статті 141 Господарського процесуального кодексу України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Верховний Суд у постановах від 11.06.2019 у справі № 916/2933/18, від 25.02.2019 у справі № 924/789/18, від 18.06.2019 у справі № 904/661/19 та інших зазначив, що застосування зустрічного забезпечення відповідно до статті 141 ГПК України є правом, а не обов`язком суду, а тому сама по собі відсутність у заяві про забезпечення позову пропозицій щодо зустрічного забезпечення не є підставою для відмови у її розгляді чи задоволенні.

Так, статтею 141 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду застосувати зустрічне забезпечення до особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову. Метою зустрічного забезпечення є співмірне вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову відповідно до статті 146 Господарського процесуального кодексу України.

Інститут зустрічного забезпечення спрямований на реалізацію таких основних засад господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та пропорційність, адже забезпечення позову певною мірою обтяжує відповідача і у випадку незадоволення вимог позивача зустрічне забезпечення гарантує можливість відшкодувати збитки.

На відміну від забезпечення позову, яке застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача та виконання судового рішення та вживається судом виключно за заявою учасника справи, зустрічне забезпечення має на меті зберегти певний баланс сторін та мінімізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, і може застосовуватися судом за власною ініціативою. Окрім того, зустрічне забезпечення позову застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Такі висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22.

З урахуванням відсутності у суду інформації з приводу можливих збитків відповідача та їх розміру у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову, правові підстави для зустрічного забезпечення наразі не вбачаються. Водночас суд зауважує, що у випадку існування обґрунтованих ризиків настання для відповідача негативних наслідків від застосування судом забезпечувальних заходів, останній не позбавлений права ініціювати перед судом питання щодо застосування зустрічного забезпечення шляхом подачі до суду відповідного клопотання, яке підлягає розгляду в порядку та протягом строків, встановлених статтею 141 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову у порядку статті 145 Господарського процесуального кодексу України у разі надання належних доказів, які б свідчили про відсутність підстав для подальшого застосування таких заходів або їх неспівмірність.

З огляду на викладене, оцінивши доводи заявника та заперечення відповідача, дослідивши подані матеріали та врахувавши характер спірних правовідносин, предмет позову, співмірність заявленого заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, а також імовірність утруднення виконання судового рішення у разі його ухвалення на користь позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136-137, 139-140, 196, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Десна-2" про забезпечення позову задовольнити.

2. Накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство "Універсал" (код 42130013) у межах суми позовних вимог 691 123,93 грн, що знаходяться на рахунках у банківських установах України.

3. Ухвала про вжиття заходів забезпечення позову набирає законної сили з 13.03.2026, підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому чинним законодавством України для виконання судових рішень, та може бути пред`явлена до виконання в передбаченому чинним законодавством порядку до 13.03.2029.

4. Стягувачем за даною ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "Десна-2" (07414, вул. Промислова, буд.1, с. Рожівка, Броварський р-н, Київська обл., код 19419351).

5. Боржником за даною ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство "Універсал" (02090, вул. Вільнюська, буд.33, м. Київ, код 42130013).

Суддя Марія ДЕМИДОВА