ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2026 р. Справа№ 910/8760/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 11.03.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 (повний текст складено 07.10.2025)

у справі № 910/8760/25 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп»

до Акціонерного товариства «Прокредит Банк»

про визнання одностороннього правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Адвокатське об`єднання «Стандарт Груп» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Прокредит Банк» (далі - відповідач, банк) про визнання одностороннього правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що одностороння відмова банку від укладеного між сторонами договору банківського обслуговування є незаконною, оскільки підстави для встановлення відповідного рівня ризику не зазначено, а розірвання договору у такий спосіб порушує права позивача, а тому правочин з розірвання договору відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що:

- між Адвокатським об`єднанням «Стандарт Груп» та Акціонерним товариством «Прокредит Банк» було укладено договір від 03.09.2019 № CUR_LE_413050 про обслуговування поточного рахунку, в результаті чого позивач став клієнтом банку та отримував банківські послуги;

- листом від 14.07.2025 № 14-07-25/1/60 банк повідомив про відмову від підтримання ділових відносин з позивачем у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику із посиланням на абз. 3 п. 1. ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»;

- банком вчинено в односторонньому порядку правочин, зі змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - розірвання договірних правовідносин достроково, що тягне за собою припинення відповідних прав та обов`язків сторін, чим порушуються права позивача;

- право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки (постанова Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20);

- 09.07.2024 позивачем була надана відповідь банку на його запит від 07.07.2024 з поясненнями та документами, відтак, не зрозумілим є підстави для встановлення неприйнятно високого ризику;

- одностороння відмова банку від договору банківського обслуговування є незаконною, оскільки підстави для встановлення відповідного рівня ризику не зазначено.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- у зв`язку зі здійсненням банком, як суб`єктом фінансового моніторингу, заходів належної перевірки з метою встановлення (розуміння) мети та характеру проведення фінансової операції та отримання відомостей про походження коштів, що використовуються для здійснення фінансових операцій, позивачу було надіслано запит з проханням надати документи та пояснення;

- 09.07.2025 у відповідь на запит позивач надіслав банку лист, у якому були відсутні відповіді та пояснення з наступних питань, зокрема: не надано пояснення з детальним описом змісту господарської діяльності (п. 1 запиту); не вказано основних контрагентів (назву/ЄДРПОУ) та критерії відбору таких контрагентів; не надано посилання на сайт, рекламу (п. 2 запиту); не надано документальне підтвердження наявності ресурсів для здійснення господарської діяльності (п. 3 запиту); не надано інформацію про штатний розклад/перелік найманих працівників, не описано розмір та спосіб виплати їм заробітної плати (п. 4 запиту); не надано інформацію про те, чи наявні додаткові напрямки бізнес-активності у КБВ/керівника, не описано такі напрямки з урахуванням досвіду (п. 6 запиту); не розкрито пов`язаність та не описано характер взаємовідносин із ТОВ «ШАНС», ТОВ «Агростандарт-1» (п. 9 запиту); не надано документальне підтвердження проведених із ТОВ «ШАНС» операцій за 2024 - 2025 роки (договори, додатки до договорів, заявки, документальне підтвердження факту надання послуг, а саме акти приймання-передачі послуг із деталізацією та розрахунком вартості таких послуг) (п. 10 запиту);

- не зрозумілим (щодо економічної доцільності) є систематичні видаткові операції позивача на користь ТОВ «ШАНС» з призначенням платежу: «Повернення оплати за правову допомогу згідно договору від 30.03.2022 № 3003. Без ПДВ»;

- у 2025 році позивач не здійснив жодного платежу по заробітній платі;

- за результатами фінансового моніторингу фінансових операцій встановлено, що послідуючий рух коштів, які позивач отримує від контрагентів, за суб`єктним складом та призначенням платежу є майже однаковим (циклічним), зокрема: 27.02.2025 платіж в сумі 66 000,00 грн. Рух коштів: позивач (АО «Стандарт Груп», КБВ/Керівник ОСОБА_2) - ТОВ «ШАНС» - ТОВ «АГРОТРЕЙД-1» - ТОВ «АПК «АЛЬЯНС» (код 38136318, КБВ/Керівник ОСОБА_2) - ТОВ «Агростандарт-1» (35 000,00 грн.) та депозит (32 000,00 грн.); 14.03.2025 платіж в сумі 50 000,00 грн. Рух коштів: позивач (АО «Стандарт Груп», КБВ/Керівник ОСОБА_2) - ТОВ «ШАНС» - ТОВ «АГРОТРЕЙД-1» - ТОВ «АПК «АЛЬЯНС» (код 38136318, КБВ/Керівник ОСОБА_2) - ТОВ «Агростандарт-1» (20 000,00 грн.) та депозит (30 000,00 грн.);

- ТОВ «Агростандарт-1», ТОВ «ШАНС», ТОВ «АГРОТРЕЙД-1» - фігуранти кримінальних проваджень;

- у зв`язку з тим, що позивачем не було надано банку обґрунтовану відповідь на запит, виявлені банком критерії неприйнятно високого ризику залишилися не спростованими позивачем, з огляду на що 14.07.2025 банком було прийнято рішення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику клієнтам 1 - 7 (в тому числі і позивачу), відмову від підтримання ділових відносин та закриття рахунків клієнтам 1 - 7 (в тому числі і позивачу).

У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач зазначив, що:

- запит банку містив питання, на які була надано вичерпна відповідь, окрім інформації та документів, які містять адвокатську таємницю (щодо надання послуг клієнту ТОВ «ШАНС»);

- критерії ризику, застосовані банком, є загальними, без жодної конкретики та не підтверджені належними чином;

- згідно листа Сумської місцевої прокуратури від 21.02.202 № 34-757-20 кримінальне провадження № 0000022 від 21.11.2016 (фігурантами за якими є ТОВ «Агростандарт-1», ТОВ «ШАНС») закрито 30.01.2020 на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України (у зв`язку із відсутність в діянні складу кримінального правопорушення);

- заперечення проти позову та характер питань у запиті банку відрізняються: банк не запитував жодної інформації про кримінальне провадження, пояснень щодо руху коштів по рахунку, господарських відносин з іншими підприємства (ТОВ «ПРОМТОРГ ЛТД», ТОВ «АПК «АЛЬЯНС» та ін.).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції зазначив, що:

- позивачем не виконано запит банку про надання пояснень та документів в повному обсязі: не надано пояснення з детальним описом змісту господарської діяльності; не вказано основних контрагентів (назву/ЄДРПОУ) та критерії відбору таких контрагентів,; не надано посилання на сайт, рекламу; не надано документальне підтвердження наявності ресурсів для здійснення господарської діяльності; не надано інформацію про штатний розклад/перелік найманих працівників, не описано розмір та спосіб виплати їм заробітної плати; не надано інформацію про те чи наявні додаткові напрямки бізнес-активності у КБВ/ керівника, не описано такі напрямки з урахуванням досвіду;

- позивачем надано копію договору дарування нежитлового приміщення загальною площею 23,3 кв.м., яке становить лише 13/1000 (тринадцять тисячних) частин всього нерухомого майна, який укладений 08.10.2009 між фізичними особами: ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), однак відсутні документи, які підтверджують право користування саме цим нежитловим приміщенням саме юридичною особою;

- відповідач, здійснивши належну перевірку здійснення фінансових операцій позивачем та виявивши підозрілу діяльність останнього, керуючись спеціальним Законом про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та встановив позивачу неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, відмовився від підтримання ділових відносин з ним для уникнення ризиків використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення;

- висновки банку у спірних відносинах позивачем не спростовані, та не узгоджуються з нормами спеціального законодавства про фінансовий моніторинг, якими керувався відповідач, приймаючи рішення щодо позивача;

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Акціонерного товариства «Прокредит Банк» прийняте відносно Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» (встановлення неприйнятно високого ризику, відмова від підтримання ділових відносин, розірвання договору обслуговування), є таким, що відповідає приписам законодавства, відтак, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Адвокатське об`єднання «Стандарт Груп» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач послався на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначає про те, що позивачем не повністю надано відповідь на запит банку, водночас, судом першої інстанції не було взято до уваги Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який регулює діяльність позивача та належно не досліджено відповідь на запит банку, а саме:

- щодо пунктів 1, 2 запиту: у відповіді на данні пункти було зазначено, що у своїй діяльності позивач керується Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правилами адвокатської етики та іншими нормативними актами; критерії відбору клієнтів вказаний Закон не містить, а наявність/відсутність сайту чи реклами у позивача не може впливати на укладені правочини з банком;

- щодо пункту 3 запиту: у відповіді зазначено про використання офісного приміщення, яке перебуває на праві власності у керівника позивача (вул. Ярослава Мудрого, 69, м. Суми), про що було надано правовстановлюючий документ - договір від 08.10.2009 № 7442;

- щодо пункту 4 запиту: у відповіді зазначено, що заробітна плата виплачувалась з рахунку позивача відкритого в АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» (що вбачається із виписки банку, яка долучена до матеріалів справи) і доступ до вказаної інформації є у самого банку; інших відкриті рахунків позивач не мав;

- щодо пункту 6 запиту: вся бізнес активність позивача регулюється ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що було зазначено у відповіді на п.1 запиту;

- щодо пункту 9 запиту: про характер відносин у відповіді було зазначено про те, що ТОВ «ШАНС» є клієнтом позивача та йому надається правова допомога та послуги; стосовно ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-1» вказано, що керівник позивача є керівником ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-1», проте ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-1» ніколи не було клієнтом позивача;

- відсутність документів щодо наданих послуг ТОВ «ШАНС» обумовлена ч. 1 ст. 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки дані документи становлять адвокатську таємницю і не можуть бути надані третім особам, а їх розголошення, передбачає відповідальність згідно із Законом;

- банк не надав матеріалів проведеної перевірки, на підставі яких він зробив висновок про підозрілість фінансових операцій позивача, в матеріалах справи відсутнє рішення банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами внутрішньої перевірки чи рішення спеціально уповноваженого органу стосовно операцій позивача.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 справа № 910/8760/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25; справу призначено до розгляду на 25.11.2025 о 12 год. 10 хв.; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/8760/25.

03.11.2025 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

10.11.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж доводи, що й в суді першої інстанції, і додатково зазначивши, що матеріали перевірки стосовно фінансової діяльності позивача є таємницею фінансового моніторингу, відтак, не можуть бути розголошеними позивачу, оскільки особи, винні у порушенні таємниці фінансового моніторингу та заборони інформувати про факт надання інформації спеціально уповноваженому органу, а також факт одержання та виконання запиту, рішення чи доручення спеціально уповноваженого органу, несуть відповідальність у порядку, встановленому законом.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному з 24.11.2025 по 27.11.2025, судове засідання у призначений час не відбулось.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 № 09.1-08/2591/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/8760/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 21.11.2025 по 03.12.2025, у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 22.11.2025 по 03.12.2025 з метою призначення справи до розгляду у судовому засіданні на нову дату.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 справа № 910/8760/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Мальченко А.О.) справу № 910/8760/25; розгляд апеляційної скарги Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 призначено на 17.12.2025 о 10 год. 20 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи та з`ясування питань, що виникли під час розгляду справи, оголошено перерву у розгляді справи № 910/8760/25 до 10 год. 00 хв. 03.02.2026.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному у період з 19.01.2026 по 06.02.2026 судове засідання у призначений час не відбулось.

Окрім цього у період з 29.12.2025 по 23.01.2026, у період з 26.01.2026 по 06.02.2026, у період з 09.02.2026 по 10.02.2026 суддя Гончаров С.А. перебував у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 розгляд апеляційної скарги Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 призначено на 11.03.2026 о 10 год. 20 хв.

Станом на 11.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції -скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено і підтверджується матеріалами справи наступне.

Між Адвокатським об`єднанням «Стандарт Груп» та Акціонерним товариством «Прокредит Банк» 03.09.2019 укладено Договір №CUR_LE_413050 про обслуговування поточного рахунку (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору банк відкриває клієнту поточний рахунок, що вказаний у Додатку до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, здійснює його розрахунково-касове обслуговування, в т.ч. за допомогою системи дистанційного обслуговування, та надає інші послуги, передбачені законодавством України та цим Договором, а клієнт оплачу надані послуги.

Пунктом 4.2 Договору визначено, що договір може бути припинений/розірваний у порядку, передбаченому Загальними положеннями та умовами, або законодавством України.

07.07.2024 банком надіслано позивачу запит № 07-07-25/1/32 про надання пояснень та документів з метою здійснення аналізу діяльності позивача та джерел походження коштів на рахунках позивача з питаннями наступного змісту:

1. Письмове пояснення з детальним описом змісту господарської діяльності;

2. Зазначити основних контрагентів (назву/ЄДРПОУ) та критерії відбору таких контрагентів; надати посилання на сайт, рекламу;

3. Документальне підтвердження наявності ресурсів для здійснення господарської діяльності (в тому числі із наданням інформації та договорів власності/ оренди приміщень/обладнання/транспорту, необхідних для ведення діяльності);

4. Штатний розклад/перелік найманих працівників, описати розмір та спосіб виплати їм заробітної плати;

5. Фінансову звітність компанії на останню звітну дата та квитанції про її подання;

6. Документальне підтвердження освіти та досвіду КБВ та керівника для здійснення діяльності за основним КВЕД; чи наявні додаткові напрямки бізнес-активності у КБВ/ керівника, описати такі напрямки з урахуванням досвіду;

7. Виписки з власних рахунків інших банків за 2025 рік;

8. Вказати характер та обсяг планових операцій;

9. Розкрити пов`язаність та описати характер взаємовідносин із ТОВ «ШАНС», ТОВ «Агростандарт-1»;

10. Надати документальне підтвердження проведених із ТОВ «ШАНС» операцій за 2024 - 2025 роки (договори, додатки до договорів, заявки, документальне підтвердження факту надання послуг, а саме акти приймання-передачі послуг із деталізацією та розрахунком вартості таких послуг).

09.07.2025 позивачем надано відповідь на запит банку наступного змісту (а.с. 8 т. 1):

«Основним видом діяльності АО «СТАНДАРТ ГРУП» є діяльність у сфері права.

У своїй діяльності АО «СТАНДАРТ ГРУП» керується профільним законом, а саме Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон), Правилами адвокатської етики та іншими нормативними актами.

Так, АО «СТАНДАРТ ГРУП» створене у відповідності до ст. 15 Закону, а види діяльності визначені ст. 19 Закону.

АО «СТАНДАРТ ГРУП» використовує офіс розташований за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 69 (попередня назва вул. Пролетарська) у м. Суми, 40000 який належить мені на праві власності згідно договору від 08.10.2009 № 7442.

Зауважу, що заробітна плата виплачувалась з рахунку АО «СТАНДАРТ ГРУП» відкритого в АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» та доступ до неї є у самого банку. Інші відкриті рахунки АО «СТАНДАРТ ГРУП» - відсутні.

Документальне підтвердження освіти для здійснення діяльності за основним КВЕД є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.09.2012 № 391 видане Сумською обласною КДКА.

Планові операції - це надання послуг, вартість яких залежить від різних чинників. У середньому до 100 000 грн. на місяць.

Щодо ТОВ «ШАНС» зазначу що дане Товариство є моїм клієнтом та йому надається правова допомога та послуги.

Щодо ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-1», зазначу про те що я є його учасником та керівником.

Щодо надання документів по наданню послуг ТОВ «ШАНС» та/або іншими клієнтами, зазначу, що згідно ч. 1 ст. 22 Закону дані документи становлять адвокатську таємницю і не можуть бути надані третім особам, а їх розголошення, передбачає відповідальність згідно із Законом.»

До вказаного листа позивачем додано копію договору від 08.10.2009 №7442 (договір дарування нежилого приміщення); копію свідоцтва від 28.09.2012 №391 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю); копію фінансової звітності мікропідприємства за 2024 рік (а.с. 8-9 т. 1).

14.07.2025 банк листом № 14-07-25/1/60 повідомив, що 14.07.2025 банком було прийнято рішення про розірвання ділових відносин з позивачем та закриття його рахунків у зв`язку з встановленням позивачу неприйнятно високого рівня ризику та неможливістю підтримання ділових відносин із посиланням на абз. 3 п. 1. ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (а.с. 7 т. 1).

Не погоджуючись із одностороннім правочином із розірвання ділових відносин та закриття рахунків, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач проти задоволення позову заперечив.

Позиції сторін детально викладені вище.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Частинами 1-3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, положення ЦК України допускають односторонню відмову від договору у випадку якщо це передбачено договором, або законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч. ч.1, 2 ст. 1068 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі, зокрема, наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту (ч. 4 ст. 1075 ЦК України).

У Законі України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 (далі - Закон № 361-IX) визначено, що первинний фінансовий моніторинг - сукупність заходів, які вживаються суб`єктами первинного фінансового моніторингу і спрямовані на виконання вимог законодавства у сфері запобігання та протидії (п. 45 ч. 1).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 361-IX банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Згідно з п. 39 ст. 1 Закону № 361-IX неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу (ч. 1 ст. 7 Закону № 361-IX).

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів) (ч. 2 ст. 7 Закону № 361-IX).

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно: Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду; центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу (ч. 3 ст. 7 Закону № 361-IX).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною (ч. 6 ст. 7 Закону № 361-IX).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин (ч. 2 ст. 11 Закону № 361-IX).

Належна перевірка здійснюється в разі, зокрема, у разі наявності підозри; виникнення сумнівів у достовірності чи повноті раніше отриманих ідентифікаційних даних клієнта (ч. 4 ст. 11 Закону № 361-IX).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії (ч. 7 ст. 11 Закону № 361-IX).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, наскільки це можливо, проводити аналіз та вивчення підстав і цілей усіх фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: є складними фінансовими операціями; є незвично великими фінансовими операціями; проведені у незвичний спосіб; не мають очевидної економічної чи законної мети. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен підвищити ступінь і характер моніторингу ділових відносин з метою визначення, чи є такі фінансові операції або дії клієнта підозрілими (ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону № 361-IX).

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі, зокрема, встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей (п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону № 361-IX).

У силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів, а саме ст. 15 Закону № 361-ІХ, банк наділений правом, а не виключно обов`язком, в односторонньому порядку відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтами та розірвати відповідний договір у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки, проте банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику (постанова Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23).

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.08.2025 у справі № 910/11268/24, від 27.05.2025 у справі № 910/6311/24.

Колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23:

- загальні посилання на норми Закону № 361-IX, відповідно до яких банк встановив клієнту неприйнятно високий ризик, не може вважатися належним обґрунтуванням правових підстав для встановлення такого ризику. Залежно від конкретних фактичних обставин банк повинен достатнім чином аргументувати, на підставі чого клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями;

- право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки;

- право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, враховуючи встановлені обставини справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення № 65), відповідно до якого:

- банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку (п. 34);

- ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків ВК/ФТ, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління ризиками ВК/ФТ, їх мінімізації.(п.35);

- банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень (п.36);

- банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик-орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії (п.37);

- ризик-орієнтований підхід має ґрунтуватися на двоетапній оцінці ризиків та включати в себе:

1) оцінку ризик-профілю банку:

виявлення та оцінку ризиків ВК/ФТ, притаманних діяльності банку;

аналіз наявних заходів з управління ризиками ВК/ФТ для їх зниження (мінімізації);

визначення ризик-апетиту банку у сфері ПВК/ФТ (прийнятного для банку рівня ризику ВК/ФТ);

2) оцінку ризик-профілю клієнта:

виявлення та оцінку первинного ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) з клієнтом;

аналіз наявних заходів з управління ризиками ВК/ФТ для їх зниження (мінімізації) до прийнятного для банку рівня ризику ВК/ФТ (в межах ризик-апетиту банку у сфері ПВК/ФТ);

оцінку залишкового ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) з клієнтом (п.38);

- критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до цього Положення, типологічних досліджень СУО, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку (п. 45);

- банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (п. 46);

- банк за результатами здійснення оцінки ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) із клієнтом установлює рівень ризику, використовуючи скорингову ризик-модель, що враховує наявність притаманних клієнту, його діяльності (у тому числі тієї, що очікується на етапі встановлення ділових відносин із клієнтом) критеріїв ризику (п. 54);

- шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику (п. 55);

- банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо:

1) клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів;

2) клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями-оболонками (п. 61).

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів зазначає, що банк самостійно у внутрішніх документах, зокрема, із запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, визначає:

- критерії ризиків з урахуванням критеріїв ризиків, установлених у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Нацбанку; пріоритетність / значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки / вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику;

- види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки (п. 5 додатку 6 Положення № 65);

- порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин / відкриття рахунка (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом № 361-IX (підп. 8 п. 26 розділу ІІІ), що має містити:

1) складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону № 361-ІХ) у кожному випадку;

2) порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених ст. 15 Закону № 361-ІХ (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

За змістом висновків Верховного Суду у справах № 910/18504/20, № 910/10855/21, № 922/1253/23 банк наділений правом на відмову від підтримання ділових відносин з клієнтом у зв`язку зі встановленням йо у неприйнятно високого ризику, однак це право не є абсолютним та є обмеженим, тому в кожному конкретному випадку банк повинен:

- підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику за результатами проведення внутрішньої перевірки шляхом надання належних доказів, зокрема рішення у вигляді висновку чи у вигляді іншого документа, який згідно з внутрішніми документами банку вважається таким рішенням, із чітким зазначенням підстав відмови від ділових відносин з клієнтом або вчинення фінансової операції, дотримавшись таким чином принципу змагальності сторін (п. 13 ГПК України);

- достатнім чином аргументувати, на підставі чого клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями.

Суди зі свого боку зобов`язані оцінити надані докази, дослідити підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику, перевірити проведення внутрішньої перевірки та прийняття рішення про відмову від ділових відносин на предмет відповідності законодавству та встановленій внутрішній процедурі.

При цьому суди мають керуватися положеннями законодавства та інформацією сторін, які були актуальні на момент виникнення спірних правовідносин, встановлення банком неприйнятно високого ризику та прийняття рішення про відмову від ділових відносин з клієнтом, оскільки законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2025 відповідач листом № 14-07-25/1/60 повідомив позивача, що 14.07.2025 банком було прийнято рішення про розірвання ділових відносин з позивачем та закриття його рахунків у зв`язку з встановленням позивачу неприйнятно високого рівня ризику та неможливістю підтримання ділових відносин із посиланням на абз. 3 п. 1. ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (а. с. 7, т. 1).

Частина 1 статті 15 Закону № 361-ІХ серед підстав для відмови суб`єкта первинного фінансового моніторингу від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції встановлює, зокрема, наступні: встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

Отже, зміст частини 1 статті 15 Закону № 361-ІХ свідчить про те, що як встановлення клієнту неприйнятно високого ризику, як і ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей є окремими самостійними підставами для відмови суб`єкта первинного фінансового моніторингу від встановлення (підтримання) ділових відносин.

У відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що позивачем не було надано банку обґрунтовану відповідь на запит, виявлені банком критерії неприйнятно високого ризику залишилися не спростованими позивачем. Так, за твердженням відповідача підставою для односторонньої відмови банку від підтримання ділових відносин з позивачем стало ненадання (надання не в повному обсязі) на запит банку клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

Проте, як вбачається з вищезгаданого листа відповідача № 14-07-25/1/60 від 14.07.2025, яким позивача було повідомлено про те, що 14.07.2025 банком було прийнято рішення про розірвання ділових відносин з позивачем та закриття його рахунків, підставою для розірвання ділових відносин та закриття рахунків позивача став висновок банку про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику та неможливість підтримання ділових відносин.

Отже, підстава для відмови відповідача від підтримання ділових відносин з позивачем зазначена у листі № 14-07-25/1/60 від 14.07.2025 фактично не співпадає з підставою, для відмови відповідача від підтримання ділових відносин з позивачем, яка була відповідачем вказана у письмових заявах по суті спору у цій справі № 910/8760/25.

При цьому, як встановлено вище, з листа самого відповідача вбачається, що фактичною підставою для розірвання відповідачем ділових відносин з позивачем є встановлення неприйнятно високого ризику,

Колегія суддів зазначає про те, що як було встановлено вище, право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим, а судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, у листі відповідача про розірвання договорів і закриття рахунків № 14-07-25/1/60 від 14.07.2025 (а.с. 7 т. 1) не вказано жодних підстав встановлення позивачеві неприйнятно високого ризику.

Разом з тим, рішення про розірвання ділових відносин і закриття рахунків у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами заходів перевірки клієнта, прийняте відповідачем щодо позивача, є рішенням індивідуальної дії, тобто стосується конкретної особи (клієнта), а тому в ньому мають наведені конкретні підстави встановлення клієнту (позивачу) неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику.

У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що банком було прийнято рішення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику клієнтам 1 - 7 (в тому числі і позивачу), відмову від підтримання ділових відносин та закриття рахунків клієнтам 1 - 7 (в тому числі і позивачу) (а.с. 27зворот т. 1).

Водночас, разом із листом № 14-07-25/1/60 від 14.07.2025 (а.с. 7 т. 1) банк не надав позивачу рішення у вигляді висновку чи іншого документа згідно з внутрішніми правилами про встановлення позивачу неприйнятно високого ризику за результатами оцінки та переоцінки ризику з чітким встановленням ідентифікаторів ризику, мотивів їх встановлення, висновків щодо фінансового моніторингу та із зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із позивачем з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону № 361-ІХ, матеріали справи також не містять вказаного рішення банку.

Також у матеріалах справи відсутній будь-який внутрішній документ банку або витяг з нього, який встановлює процедуру проведення належної перевірки, переоцінки ризиків та прийняття відповідного рішення стосовно клієнта за результатами їх проведення, дослідивши який суд міг би зробити висновок про те, що відмова від ділових відносин з клієнтом може відбуватись безпосередньо шляхом складання та направлення листів, а не рішення у вигляді висновку чи іншого документа, погодженого спеціально уповноваженим органом в порядку, визначеному законом, Положенням № 65 та внутрішніми документами банку.

На необхідності надання суду вказаних документів банком наголошує Верховний Суд в постанові від 17.10.2024 у справі № 910/18889/23.

Отже, відповідачем не надано як позивачу, так і суду відповідного рішення в обґрунтування позиції банку.

Окрім цього, відповідач як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її перегляду в апеляційному порядку не надав суду жодних внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу, які б підтверджували існування правових підстав для встановлення позивачеві неприйнятно високого ризику, хоча за нормами чинного законодавства повідомленню клієнта про відмову від ділових відносин передує прийняття банком відповідного обґрунтованого рішення у вигляді документа, передбаченого внутрішніми правилами (програмами тощо).

Колегія суддів зауважує, що для аналізу правомірності встановлення банком клієнту неприйнятно високого ризику суд повинен дослідити внутрішні документи банку, які регламентують процедуру проведення належної перевірки, переоцінки ризиків та прийняття відповідного рішення стосовно клієнта за результатами їх проведення, а також визначають власне і самі критерії встановлення клієнту неприйнятно високого ризику і, відповідно, прийняте за наслідками такої перевірки рішення. За відсутності вказаних документів і рішення банку в матеріалах справи, колегія суддів позбавлена можливості встановити факт правомірності дій банку щодо односторонньої відмови від підтримання ділових відносин з позивачем.

Як встановлено вище, відповідно до приписів чинного законодавства саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто у даному випадку саме відповідач повинен довести, що рішення про розірвання ділових відносин з позивачем та закриття його рахунків було прийнято за наявності відповідних підстав, проте належних та допустимих доказів вказаного відповідач до матеріалів справи не надав.

При цьому слід врахувати наступне.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Застосовуючи наведений вище стандарт доказування, колегія суддів зазначає про те, що, також наявні у матеріалах справи докази з більшою вирогідністю підтверджують відсутність підстав для прийняття відповідачем рішення про розірвання ділових відносин з позивачем та закриття його рахунків.

Отже, враховуючи, що суд першої інстанції не з`ясував обставин наявності відповідного рішення банку, його повноти, вмотивованості та відповідності встановленій процедурі прийняття, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання одностороннього правочину недійсним, а відтак і для задоволення позову.

Вказане свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі та визнання недійсним одностороннього правочину Акціонерного товариства «Прокредит Банк» оформлений листом від 14.07.2025 № 14-07-25/1/60 щодо розірвання договірних відносин з Адвокатським об`єднанням «Стандарт Груп». Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом та з апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі № 910/8760/25 скасувати та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3. Визнати односторонній правочин Акціонерного товариства «Прокредит Банк» оформлений листом від 14.07.2025 № 14-07-25/1/60 щодо розірвання договірних відносин з Адвокатським об`єднанням «Стандарт Груп» недійсним.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Прокредит Банк» (03115, м. Київ, просп. Берестейський, 107А, ) на користь Адвокатського об`єднання «Стандарт Груп» (40009, м. Суми, вул. Ярослава Мудрого, 69, ) витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять два) грн. 40 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп.

6. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському міста Києва.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 12.03.2026

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

А.О. Мальченко