ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/5177/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4; )

до відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про стягнення 32 477,65 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - Позивач, Банк) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (далі - Відповідач) заборгованості за Кредитним договором "Кредит "всеБІЗНЕС" № 0 від 12.10.2023 у розмірі 32 477,65 грн, з яких:

- 26 931,03 грн - заборгованість за сумою кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 7 375,46 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 19 555,57 грн;

- 5 546,62 грн - прострочена заборгованість за комісією.

В обґрунтування позову Банк посилається на неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за Кредитним договором "Кредит "всеБІЗНЕС" № 0 від 12.10.2023.

Ухвалою від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5177/25, справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановлено сторонам строки для подачі до суду заяв по суті справи відповідно до ст. 165-167 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 8 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі на адресу реєстрації відповідача - АДРЕСА_1 .

Однак, поштове відправлення повернулося до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою"(а.с. 50-52).

Згідно з ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд зауважує, що, виходячи зі змісту диспозитивних положень пунктів 1-5 частини 6 статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення може бути не лише день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (тобто день фактичного отримання рішення), а й день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 903/237/23).

Зі змісту ст. 165 ГПК України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України унормовано, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, оскільки відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд даної справи та не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, суд виснував про можливість розгляду справи за наявними доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З 08.02.2023 Банк ввів у дію Типові умови кредитування в рамках кредитного договору «Кредит «всеБІЗНЕС» (далі - Типові умови; а.с. 20-26), згідно з п. 2.1 яких ці Типові умови регулюють відносини між Банком та Позичальниками, з якими укладено договори, щодо надання, використання та повернення кредиту, здійснення плати за кредит. Типові умови затверджуються Банком, підписуються від імені Банку уповноваженою особою та містять типові умови надання кредиту в рамках кредитного договору «Кредит «всеБІЗНЕС».

12.10.2023 між Банком та фізичною особою-підприємцем Гордієнком Кирилом Валерійовичем (Позичальник) укладено Кредитний договір "Кредит "всеБІЗНЕС" № 0 (далі - кредитний договір; а.с. 14-15), відповідно до ст. 1 якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором та Типовими умовами, зокрема (але не виключно), відповідно до наступних умов:

сума кредиту: 80 000,00 грн;

строк кредитування: до 12.10.2026 включно;

комісійна винагорода за надання кредиту: тариф комісійної винагороди - 1%, розраховується шляхом множення тарифу комісійної винагороди на суму кредиту;

комісійна винагорода за обслуговування кредиту: тариф комісійної винагороди - 2% за один місяць користування кредитом, розраховується шляхом множення тарифу комісійної винагороди на суму кредиту, сплачуються щомісячно згідно графіку платежів, наведеного в п.1.4. договору;

процентна ставка за користування кредитом: 0,00001 % річних, проценти нараховуються відповідно до п.6.2. Типових умов та сплачуються згідно графіку платежів, наведеного в п.1.4. договору;

процентна ставка на прострочену суму кредиту: 0,00001 % річних, проценти нараховуються та сплачуються відповідно до п.6.2. Типових умов.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Відповідач з 27.11.2024 припинив здійснювати підприємницьку діяльність на підставі власного рішення (номер запису в реєстрі: 001025157) (а.с. 18, 19, 45).

Водночас, за змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Аналогічні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 15.05.2019 року у справі № 686/19389/17, від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18, від 09.10.2019 року у справі № 209/1721/14-ц.

Пунктом 1.1.8. статті 1 кредитного договору визначено, що Типові умови є невід`ємною частиною цього договору.

У п. 1.4 кредитного договору сторонами викладено графік сплати платежів, згідно якого Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за кредит в наступних розмірах та строки:

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 кредитного договору підписанням договору Позичальник звертається до Банку за наданням кредиту в сумі, зазначеній в п.1.1.1. договору, та підтверджує, що кредитні кошти будуть використані за цільовим призначенням відповідно до договору. Умови цього пункту договору є заявою (клопотанням) Позичальника про надання кредиту. Банк надає Кредит протягом трьох банківських днів з дня укладення договору. Кредит надається разово однією сумою в розмірі, зазначеному в п.1.1.1. договору. Банк приймає рішення про надання кредиту на власний розсуд та відповідно до своїх внутрішніх положень, тобто зобов`язання Банку щодо надання кредиту за договором є відкличними. Ненадання кредиту в зазначений строк вважається відмовою Банку в наданні кредиту та договір вважається таким, що припинив свою дію.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 кредитного договору цей договір складається з даного документа та Типових умов. З моменту укладення договору Типові умови стають його невід`ємною частиною. Банк має право в будь-який час вносити зміни до Типових умов, повідомляючи про це Позичальника як передбачено Типовими умовами. Підписанням договору Позичальник підтверджує своє ознайомлення та повну, безумовну і остаточну згоду з договором та Типовими умовами, умови договору та Типових умов Позичальнику відомі та зрозумілі. Укладаючи договір, Позичальник приймає на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених Типовими умовами стосовно Позичальника, рівно як і Банк бере на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених Типовими умовами стосовно Банку. У всіх випадках, не передбачених договором, сторони керуються положеннями Типових умов та законодавством. В разі наявності будь-яких протиріч та/або невідповідностей між типовими умовами та положеннями договору, такі положення договору мають пріоритет.

Кредитний договір був підписаний сторонами 12.10.2023 шляхом накладення кваліфікованих електронних підписів, на підтвердження чого суду було надано протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 24.12.2025 (а.с. 16).

Відповідно до п. 3.5. Типових умов надання кредиту відбувається шляхом перерахування кредитних коштів із позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, зазначений в п. 1.1.5. Договору.

Факт надання Відповідачу кредиту на суму 79 200,00 грн підтверджується платіжною інструкцією № TR.72291888.92534.29514 від 12.10.2023. Також, кредитні кошти в розмірі 800,00 грн були надані Відповідачу на сплату комісії за надання кредиту, що підтверджується платіжною інструкцією № TR.72291888.92533.29514 від 12.10.2023 (а.с. 27-28).

Надання Банком кредитних коштів Відповідачу підтверджується також банківською випискою по рахунку фізичної особи-підприємця Гордієнка Кирила Валерійовича IBAN НОМЕР_2 за період з 12.10.2023 по 25.11.2025 (а.с. 29-30).

У матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості (а.с. 12-13).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, який узгоджується із банківською випискою, в період з 12.11.2023 по 12.08.2025 Відповідач частково повернув Банку суму кредиту - 53 068,97 грн, а також здійснив часткове погашення заборгованості за комісією - 35 200,00 грн.

31.10.2025 Банк надіслав Відповідачу вимогу від 28.10.2025 вих. № 577 про погашення простроченої заборгованості, відповідно до якої, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 1050 ЦК України, просив негайно погасити прострочену заборгованість за кредитним договором № 0 згідно з графіком погашення платежів на загальну суму 30 956,79 грн (а.с. 31).

У цій вимозі була звернута увага Відповідача, що остаточна сума процентів буде нарахована та додатково пред`явлена до сплати на момент фактичного погашення кредиту в повному обсязі.

Вимога про погашення простроченої заборгованості була направлена Банком на адресу Відповідача, вказану у кредитному договорі, що підтверджується листом з описом вкладення (а.с. 33, зворот).

Предметом позову є вимога Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 32 477,65 грн, з яких:

- 26 931,03 грн - заборгованість за сумою кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 7 375,46 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 19 555,57 грн;

- 5 546,62 грн - прострочена заборгованість за комісією.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до господарського суду з даним позовом, Банк фактично прагне реалізувати право на дострокове повернення всієї суми кредитної заборгованості - як простроченої, так і строкової.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 дійшла висновку, що сторони, уклавши кредитний договір, мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом) за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 12.10.2023 між Банком та Відповідачем укладено Кредитний договір "Кредит "всеБІЗНЕС" № 0, положеннями п.п. 5.1, 5.2 якого передбачено, що невід`ємною частиною договору є Типові умови, які затверджуються Банком.

Типові умови регулюють порядок реалізації Банком права на дострокове повернення Позичальником всієї суми кредиту.

Несплата Позичальником будь-якої суми, що належить до сплати на користь Банку згідно з договором/ Типовими умовами, у передбачений ними строк, та або невиконання або неналежне виконання Позичальником будь-яких інших обов`язків за договорами та або за іншими договорами, укладеними між сторонами, повинна тлумачитись як несприятлива подія (п. 4.1 Типових умов).

Згідно з п. 4.2 Типових умов у випадку виникнення будь-якої несприятливої події Банк набуває право вимагати від Позичальника достроково повернути виданий Позичальникові кредит, а Позичальник зобов`язаний, незважаючи на положення п.1.1.3. п.1.4. договору, п .5.1.1. Типових умов, виконати таку вимогу Банку і повернути отриманий Кредит в повному обсязі разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті Позичальником на користь Банку згідно з договором, в строк не пізніше 7 (семи) банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

З урахуванням вищенаведеного господарський суд доходить висновку, що сторонами договору виникнення у Позичальника прострочення заборгованості не було визнано безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання. Навпаки, обов`язковою умовою для дострокового виконання зобов`язань Типовими умовами було визначено направлення Банком письмового повідомлення Позичальнику про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Таким чином, право Банку вимагати у Відповідача дострокового повернення кредиту виникає лише після направлення на адресу останнього відповідної вимоги, яка має бути виконана протягом 7 банківських днів.

В матеріалах справи наявна вимога про погашення простроченої заборгованості № 577 від 28.10.2025, направлена Банком на адресу Відповідача. Проте, вказана вимога не містить відомостей про реалізацію Банком права на дострокове повернення Позичальником всієї суми кредитних коштів. Так, у зазначеній вимогі Банк посилається лише на ч. 1 ст. 1050 ЦК України, яка не регулює питання дострокового повернення кредиту; будь-які посилання на Типові умови, які є невід`ємною частиною кредитного договору, по тексту вимоги також відсутні.

Водночас суд зазначає, що повідомлення Банком Позичальнику про нарахування процентів до моменту фактичного погашення кредиту в повному обсязі також підтверджує висновок суду про звернення Банку з вимогою погасити саме прострочену заборгованість, оскільки правовим наслідком пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту є відсутність у Банку права продовжувати нарахування процентів та комісійних винагород після спливу відповідного строку, в даному випадку семиденного строку з дня вручення вимоги Відповідачу.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження реалізації Банком права на дострокове повернення Позичальником всієї суми кредиту у визначеному Типовими умовами порядку. Відсутність доказів направлення Банком відповідної вимоги дозволяє суду зробити висновок про відсутність у Позивача права вимагати повернення Відповідачем всієї суми кредиту.

Водночас Банк не позбавлений права вимагати стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом та комісією, строк погашення яких настав на момент звернення Банку до суду з даним позовом.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості Банк заявив до стягнення з Відповідача заборгованість, розраховану станом на 25.11.2025 включно. Враховуючи відсутність у суду підстав для виходу за межі позовних вимог, господарський суд доходить висновку про необхідність розрахунку простроченої заборгованості за кредитом та комісією саме до вказаної дати.

Згідно графіку сплати платежів, в період з 12.11.2023 по 12.11.2025 Відповідач мав сплатити Банку 55 555,50 грн заборгованості по основній сумі кредиту та 40 000,00 грн комісійної винагороди за обслуговування кредиту.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, Банком було зараховано сплачені Відповідачем кошти у розмірі 53 068,97 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитом та 35 200,00 грн - в рахунок погашення заборгованості за комісією.

Таким чином, станом на 25.11.2025 заборгованість Відповідача за тілом кредиту становить 2 486,53 грн (55 555,50 - 53 068,97), а заборгованість за комісією - 4 800,00 грн (40 000,00 - 35 200,00).

Господарський суд зазначає, що згідно з умовами кредитного договору наступний платіж мав бути сплачений Відповідачем 12.12.2025, а отже підстави для врахування заборгованості, яка згідно графіку мала бути сплачена 12.12.2025, відсутні.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у справі №915/646/18.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених Банком позовних вимог шляхом присудження до стягнення з Відповідача 2 486,53 грн заборгованості за кредитом та 4 800,00 грн заборгованості за комісією. В решті позову суд відмовляє з мотивів, наведених вище по тексту рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, на підставі ч. 1 ст. 129 ГПК України та у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд покладає на Відповідача 543,48 грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4; ) 2 486,53 грн заборгованості за кредитом, 4 800,00 грн заборгованості за комісією та 543,48 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 16 березня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков