судді Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю.
справа № 359/8573/20
провадження № 12-20гс25
у справі за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, 2) Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, про скасування рішення профспілкового комітету, за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 28 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04 грудня 2024 року.
Відповідно до змісту частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» про скасування рішення профспілкового комітету Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» (далі - ППО «ІТФ», відповідач) від 22 квітня 2020 року про розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі ? Украерорух) ОСОБА_1
2. Позовні вимоги мотивував тим, що рішення профспілкового комітету ППО «ІТФ» від 22 квітня 2020 року про розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Украероруху ОСОБА_1 прийнято за відсутності відповідних правових підстав та з порушенням установленої процедури його прийняття.
3. Вважає це рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте ППО «ІТФ» без узгодження з іншими представниками трудового колективу, які є підписантами колективного договору та галузевої угоди. Звернув увагу на те, що відповідач чинив на нього тиск, а рішення про розірвання трудового договору (контракту) є зловживанням правом, наданим відповідачу законом.
4. Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8573/20 у позові відмовив.
5. Київський апеляційний суд постановою від 14 вересня 2022 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8573/20 скасував і ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив та скасував рішення профспілкового комітету ППО «ІТФ» від 22 квітня 2020 року про розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Украероруху ОСОБА_1 .
6. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду постановою від 10 травня 2023 року скасував рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 359/8573/20, закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ППО «ІТФ», за участю третіх осіб - Украероруху, Міністерства інфраструктури України про скасування рішення щодо звільнення з посади.
7. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, скасовуючи рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 359/8573/20, з посиланням на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 201/909/20, про те, що спори про розірвання трудового договору з керівником господарської організації на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації в порядку, передбаченому статтею 45 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відносяться до господарської юрисдикції, указав, що спір у цій справі потрібно розглядати за правилами господарського судочинства.
8. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду ухвалою від 31 травня 2023 року справу № 359/8573/20 передав до Господарського суду Київської області.
9. Господарський суд Київської області рішенням від 28 лютого 2024 року у справі № 359/8573/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовив.
10. Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на спростування обставин та фактів порушення ним трудового законодавства, про які міститься посилання в оспореному рішенні профспілкового комітету відповідача. Натомість обставини і факти порушення позивачем трудового законодавства встановлені у судових рішеннях, ухвалених різними судами за результатами розгляду позовів за трудовими спорами, щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
11. Також суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі дійшли висновку, що оспорене рішення профспілкового комітету відповідача прийнято з дотриманням положень КЗпП України, законів України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», «Про колективні договори і угоди», інших нормативно-правових актів.
12. Апеляційний господарський суд відхилив доводи позивача про спростування поясненнями та листами адміністрації підприємства, інших профспілкових організацій та Міністерства інфраструктури України встановлених у судових рішеннях обставин вчинення ним під час перебування на посаді виконувача обов`язків директора Украероруху порушень норм трудового законодавства.
13. Доводи Украероруху про те, що стороною в таких справах є підприємство, а не його керівник ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції також визнав неспроможними, адже назовні воля Украероруху реалізується через рішення та дії його виконавчого органу.
14. Також апеляційний господарський суд зазначив, що наявність на підприємстві іншої профспілки ? ВП «ФПАРРіЗУ» та формування спільного представницького органу не зобов`язує утворені на підприємстві профспілкові організації узгоджувати із всеукраїнською чи іншою профспілковою організацією свої рішення в силу рівності прав та автономності кожної організації при прийнятті нею рішень щодо здійснення функцій представництва, захисту прав та інтересів членів профспілки; викладена у частині другій статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» вимога сформувати спільний представницький орган у разі наявності на одному підприємстві декількох профспілок чи їх об`єднань або інших уповноважених трудовими колективами на представництво органів стосується виключно питань укладення колективного договору; те, що позивач виконує обов`язки директора Украероруху, а не призначений на цю посаду, не змінює можливості застосування до нього процедур, передбачених статтею 45 КЗпП України.
15. Постановою від 21 січня 2026 року Велика Палата Верховного Суду касаційні скарги ОСОБА_1 та Украероруху задовольнила.
Рішення Господарського суду Київської області від 28 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04 грудня 2024 року у справі № 359/8573/20 скасувала.

Ухвалила нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнила. Скасувала рішення ППО «ІТФ» від 22 квітня 2020 року про розірвання трудового договору (контракту) з виконувачем обов`язків директора Украероруху ОСОБА_1 .

16. Стягнула з ППО «ІТФ» на користь ОСОБА_1 9 459,00 грн судового збору.

17. Стягнула з ППО «ІТФ» на користь Украероруху судовий збір у розмірі 7 357,00 грн.

18. Постанову мотивувала тим, що профспілкою є добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

19. Зазначила, що члени профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному закладі, утворюють первинні організації профспілки.

20. Послалася на те, що основною метою створення та діяльності профспілкових організацій є здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

21. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на момент виникнення спірних відносин у цій справі положення статей 45 та 247 КЗпП України, статей 33 та 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не пов`язували можливість реалізації права профспілкового органу на звернення з вимогою про розірвання трудового договору з керівником підприємства з фактом підписання колективного договору чи участі в спільному (об`єднаному) органі.

22. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо на підприємстві діє декілька первинних профспілкових організацій, кожна з них (через виборний орган або профспілкового представника) незалежно від членства у спільному представницькому органі та участі в укладенні колективного договору має право самостійно звертатися до власника або уповноваженого ним органу з вимогою про розірвання трудового договору з керівником підприємства відповідно до частини першої статті 45 КЗпП України (пункту 9 частини першої статті 247 КЗпП України, частини першої статті 33, пункту 9 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

23. Зауважила, що профспілкові організації можуть здійснювати представництво та захист колективних інтересів та індивідуальних прав та інтересів працівників. У питаннях індивідуальних прав та інтересів працівників профспілка здійснює представництво і захист членів профспілки, а у питаннях колективних інтересів працівників - представництво та захист інтересів працівників підприємства незалежно від їх членства у профспілках.

24. Виходила з того, що профспілки мають різний обсяг повноважень щодо представництва та захисту індивідуальних прав та колективних інтересів працівників. Розмежування таких повноважень пов`язані з різною правовою природою колективних інтересів та індивідуальних прав та інтересів. Способи захисту, які використовує профспілка для захисту колективних та індивідуальних прав та інтересів працівників, мають бути спрямовані на їх реальне відновлення.

25. Зазначила, що вимога виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про розірвання трудового договору з керівником підприємства за своїм характером може стосуватися захисту саме колективних інтересів працівників підприємства.

26. Зауважила, що виходячи із суті наданого законодавцем права профспілковому органу заявляти вимогу про розірвання трудового договору з керівником підприємства така вимога має ґрунтуватись на факті вчинення керівником істотного порушення трудового законодавства.

27. Послалася на необхідність ураховувати істотність порушення важливо, адже протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що будь-яка профспілка матиме формальну підставу вимагати від роботодавця звільнення керівника навіть за вчинення ним дрібного, несуттєвого проступку. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити баланс інтересів суб`єктів трудових правовідносин і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності.

28. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в питанні судового контролю у процедурі звільнення керівника за ініціативи профспілки суду необхідно враховувати, що наведені у відповідній вимозі підстави для розірвання трудового договору з керівником підприємства повинні бути обґрунтованими, істотними та прямо передбачені законом.

29. Під час вирішення спору за позовом про оскарження рішення профспілки щодо звернення з вимогою до власника підприємства про звільнення керівника суд має оцінити підстави такої вимоги на предмет її обґрунтованості, істотності порушення трудового законодавства керівником підприємства відповідності визначеному законом переліку підстав її заявлення, а також меті діяльності профспілкових організацій, яка, як уже зазначалося, в питанні розірвання трудового договору з керівником підприємства полягає в захисті колективних інтересів працівників підприємства.

30. Велика Палата Верховного Суду вважала, що ОСОБА_1 як особа, яка тимчасово виконує обов`язки керівника підприємства за вакантною посадою, тобто «виконувач обов`язків директора підприємства», підпадає під загальне поняття «керівник підприємства».

31. Отже, оскільки особа, яка тимчасово виконує обов`язки керівника підприємства за вакантною посадою, тобто «виконувач обов`язків керівника підприємства», підпадає під загальне поняття «керівник підприємства», то рішення виборного органу або профспілкового представника первинної профспілкової організації про звернення до власника або уповноваженого ним органу з вимогою про розірвання трудового договору (контракту) може стосуватись і виконувача обов`язків керівника підприємства.

32. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що профспілка не довела наявність законної підстави для розірвання трудового договору з ОСОБА_1 . Перелік підстав, який зазначений у рішенні профспілкового комітету ППО «ІТФ» від 22 квітня 2020 року як порушення виконувачем обов`язків директора ОСОБА_1 законодавства про працю, про колективні договори і угоди, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не є доведеним і таким, що має наслідком розірвання трудового договору з керівником підприємства на підставі статті 45 КЗпП України.

ІІ. ЗМІСТ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

33. Не погоджуюся із висновками Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

34. Так, згідно зі статтею 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

35. Системний аналіз зазначеної норми свідчить про те, що по-перше, обов`язок власника розірвати трудовий договір з керівником виникає у разі встановлення факту порушення ним законодавства про працю, про колективні договори і угоди, Закон «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», по-друге, такий обов`язок є імперативним.

36. При цьому врахування істотності порушення керівником підприємства законодавства, оцінка підстави такої вимоги на предмет її обґрунтованості, відповідності визначеному законом переліку підстав її заявлення не передбачено вимогами статті 45 КЗпП України.

37. Наявність вини встановлюється на підставі оцінки доказів.

38. Разом з тим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 76-79, 86, 269 ГПК України.

39. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

40. Водночас переоцінка обставин в силу визначених статтею 300 ГПК України меж перегляду справи судом касаційної інстанції не входить до компетенції Верховного Суду як суду права. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16).

41. Суди попередніх інстанцій встановили обставини та факти порушення позивачем трудового законодавства, про колективні договори і угоди, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що було підтверджено листуванням та судовими рішеннями, ухваленими різними судами за результатами розгляду позовів за трудовими спорами.

42. Вважаю, що у Великої Палати Верховного Суду з огляду на статтю 300 ГПК України були відсутні будь-які підстави для переоцінки доказів або встановлення інших обставин та фактів, а також для висновків про те, що ППО «ІТФ» не довела наявність законної підстави для розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі статті 45 КЗпП України.

43. Також вважаю, що Велика Палата Верховного Суду повинна була касаційні скарги ОСОБА_1 та Украероруху залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 28 лютого 2024 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04 грудня 2024 року у справі № 359/8573/20 залишити без змін.

Щодо юрисдикції спору

44. Відповідно до частини другої статті 313 ГПК України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

45. Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з трудових правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

46. Питання звільнення керівника на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) врегульовано статтею 45 КЗпП України, тобто нормами трудового законодавства.

47. Сторонами у цій справі є ППО «ІТФ» та найманий працівник - керівник, виконувач обов`язків директора Украероруху ОСОБА_1, якого звільнено за порушення норм трудового законодавства.

48. Отже, суб`єктний склад та правове регулювання спірних правовідносин є трудовим.

49. Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

50. Ані позивач ОСОБА_1 , ані ППО «ІТФ» не є засновниками, акціонерами чи членами, що виключає наявність корпоративних правовідносин між ними.

51. Отже, відсутні ознаки наявності підстав для врегулювання правовідносин у цій справі господарською юрисдикцією.

52. Частиною четвертою статті 300 ГПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

53. Проте Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду постановою від 10 травня 2023 року скасував рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 359/8573/20, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ППО «ІТФ», за участю третіх осіб: Украрероруху, Міністерства інфраструктури України, про скасування рішення щодо звільнення з посади - закрив.

54. Верховний Суд, скасовуючи рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 359/8573/20, дійшов висновку, що спір у цій справі потрібно розглядати за правилами господарського судочинства.

55. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду ухвалою від 31 травня 2023 року справу № 359/8573/20 передав до Господарського суду Київської області.

56. Ураховуючи наведене, вважаю за можливе завершити розгляд цієї справи у господарській юрисдикції.

57. При цьому наголошую, що інше тлумачення норм права дає підстави для висновку про те, що судова практика зводиться до того, що спір про звільнення з посади керівника юридичної особи відноситься до компетенції господарських судів, а звільнення інших працівників - до компетенції судів загальної юрисдикції.

58. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

59. Спори пов`язані з професійною діяльністю є об`єктом охорони цієї статті, а також статті 6 Конвенції.

60. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

61. Судовий орган, який не відповідає вимогам незалежності (напр. від виконавчої влади) і безсторонності, не може вважатися «судом» в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

62. «Суд, встановлений законом» має на меті забезпечення того, щоб «судова організація в демократичному суспільстві [не] залежала від розсуду виконавчої влади, а [регулювалася] законом, що прийнятий Парламентом».

63. Фраза «встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування «суду», а й дотримання судом конкретних правил, які регулюють його діяльність, і склад суду (Ezgeta v. Croatia, § 38; Pasquini v. San Marino, §§ 100-102).

64. Процесуальна компетенція / юрисдикція суду означає, що суди мають певну свободу тлумачення національного законодавства, однак вони не можуть діяти поза межами своєї юрисдикції.

65. Згідно зі статтею 111-18 ГПК України Верховний Суд, скасувавши постанову Вищого господарського суду України, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі. Натомість він залишив у силі постанову апеляційного суду, і такі дії не були передбачені ГПК України (справа «Верітас проти України» (заява № 39157/02), рішення ЄСПЛ від 13 листопада 2008 року).

66. На думку ЄСПЛ, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у ГПК України, Верховний Суд не може вважатися «судом, встановленим законом» щодо оскарженого провадження (рішення ЄСПЛ «Сокуренко і Стригун проти України», порушення пункту 1 статті 6 Конвенції).

Суддя С. Ю. Мартєв