ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"04" березня 2026 р. Справа № 911/787/19 (911/1119/23)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія надійних людей та розвитку" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Ярмолінського Юрія Васильовича

до 1) ОСОБА_1 , Київська область, м. Бориспіль

2) ОСОБА_2 , Київська область, Бориспільський район, с. Щасливе

3) ОСОБА_3 , Київська область, Бориспільський район,

с. Щасливе

4) ОСОБА_4 , Черкаська область, м. Ватутіне

5) ОСОБА_5 , Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське

6) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп", Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське

про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія надійних людей та розвитку" у сумі 1 774 039,27 грн.

Суддя Лопатін А.В.

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/787/19 за спільною позовною заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія надійних людей та розвитку" про банкрутство.

Постановою господарського суду Київської області від 15.01.2020 р. визнано банкрутом ТОВ "Компанія надійних людей та розвитку" та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Ярмолінського Ю.В.

17.04.2023 р. до суду звернувся ліквідатор банкрута з заявою про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника в сумі 1774039,27 грн. на ОСОБА_1 (відповідач-1); ОСОБА_2 (відповідач-2); ОСОБА_3 (відповідач-3); ОСОБА_4 (відповідач-4); ОСОБА_5 (відповідач-5); Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп" (відповідач-6).

Ухвалою господарського суду від 06.11.2024 р. задоволено заяву ліквідатора ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія надійних людей та розвитку" арбітражного керуючого Ярмолінського Ю.В. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у сумі 1 774 039,27 грн. на відповідачів, покладено субсидіарну відповідальності за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія надійних людей та розвитку" у сумі 1 774 039,27 грн. на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп", у зв`язку з доведенням товариства до банкрутства, стягнуто грошові кошти у розмірі 1 774 039,27 грн на користь ТОВ "Компанія надійних людей та розвитку", у зв`язку із доведенням товариства до банкрутства, солідарно із наступних осіб: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 р. апеляційні скарги залишено без задоволення, ухвалу господарського суду від 06.11.2024 р. залишено без змін.

Супровідним листом від 24.11.2025 р. матеріали справи було скеровно до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

22.12.2025 р. на поштову адресу суду від ТОВ "Сіті Стар Груп" надійшла скарга на дії приватного виконавця.

Ухвалою господарського суду від 25.12.2025 р. скаргу ТОВ "Сіті Стар Груп" на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича прийнято до розгляду, розгляд скарги призначено на 14.01.2026 р.

14.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від представника приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича надійшли заперечення на скаргу.

Ухвалою господарського суду від 14.01.2026 р. розгляд скарги ТОВ "Сіті Стар Груп" на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича відкладено на 04.02.2026 р.

Ухвалою господарського суду від 04.02.2026 р. розгляд скарги ТОВ "Сіті Стар Груп" на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича відкладено на 04.03.2026 р.; повторно зобов`язано скаржника (ТОВ "Сіті Стар Груп") подати до суду у строк до 25.02.2026 р. копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.12.2025 р., постанови про арешт коштів боржника від 10.12.2025 р., постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.12.2025 р., постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 10.12.2025 р.; попереджено ТОВ "Сіті Стар Груп" про можливість застосування заходу процесуального примусу у вигляді штрафу встановленого ст. 135 ГПК України у розмірі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання вимог ухвали суду.

19.02.2026 р. через систему "Електронний суд" від скаржника надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 04.02.2026 р.

У судове засідання з`явився представник стягувача, представник скаржника (боржника), інші представники учасників у справі та приватний виконавець не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представників учасників справи та приватного виконавця, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання відповідно до вимог процесуального законодавства, не перешкоджає розгляду справи, суд не вбачає підстав для відкладення даного засідання.

Розглянувши матеріали скарги на дії та постанови приватного виконавця, заперечення приватного виконавця на вказану скаргу, проаналізувавши докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд встановив наступне.

Так, в обґрунтування скарги скаржник вказує, що ухвалою господарського суду Київської області від 06.11.2024 р. у справі № 911/787/19 (911/1119/23) задоволено заяву ліквідатора ТОВ "Компанія надійних людей та розвитку" та покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у сумі 1 774 039,27 грн. на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ТОВ "Сіті Стар Груп".

На виконання зазначеного судового рішення господарським судом Київської області 15.10.2025 р. видано наказ, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком Андрієм Анатолійовичем 10.12.2025 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій боржником зазначено ТОВ "Сіті Стар Груп". Того ж дня винесено постанови про арешт коштів боржника, про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 177 403,92 грн.

Скаржник вважає зазначені постанови незаконними.

Щодо територіальної компетенції приватного виконавця скаржник зазначає, що місцезнаходженням ТОВ "Сіті Стар Груп" є м. Київ (03195, м. Київ, вул. Рудницького Степана, буд. 2-В, офіс 24), тобто територія виконавчого округу міста Києва. Водночас оскаржувану постанову винесено приватним виконавцем виконавчого округу Київської області. На думку скаржника, у постанові про відкриття виконавчого провадження відсутні будь-які посилання на наявність майна боржника на території Київської області, а отже, у приватного виконавця були відсутні передбачені законом територіальні підстави для прийняття виконавчого документа до виконання, що є порушенням частини другої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження". У зв`язку з цим скаржник вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню, а похідні від неї постанови також.

Крім того, скаржник заперечує правомірність стягнення основної винагороди приватного виконавця, зазначаючи, що така винагорода фактично була стягнута двічі постановою про відкриття виконавчого провадження та окремою постановою про стягнення основної винагороди від 10.12.2025 р.

Посилаючись на положення статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.07.2022 р. у справі № 916/1456/21, скаржник зазначає, що право приватного виконавця на основну винагороду виникає лише у разі фактичного виконання рішення суду та залежить від реально стягнутої суми. За відсутності фактичного стягнення коштів з боржника покладення на нього обов`язку зі сплати основної винагороди є передчасним та таким, що не відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, скаржник просить суд:

визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо прийняття до виконання наказу господарського суду Київської області від 15.10.2025 р. та щодо стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні № 79795676;

скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.12.2025 р. та похідні від неї постанови (про арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення основної винагороди);

зобов`язати приватного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу.

В свою чергу приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком Андрієм Анатолійовичем подано заперечення на скаргу, у яких зазначено таке.

10.12.2025 р. на підставі заяви ТОВ "Компанія надійних людей та розвитку" ним відкрито виконавче провадження № 79795676 з примусового виконання наказу господарського суду Київської області від 15.10.2025 р. у справі № 911/787/19 (911/1119/23) про солідарне стягнення 1 774 039,27 грн. Того ж дня винесено постанови про визначення мінімальних витрат, про стягнення основної винагороди приватного виконавця та про арешт коштів боржника.

Щодо доводів скарги про відсутність територіальної компетенції приватний виконавець зазначає, що при прийнятті виконавчого документа до виконання він керувався відомостями, зазначеними у самому наказі суду, відповідно до якого місцезнаходженням боржника ТОВ "Сіті Стар Груп" визначено адресу в Київській області (08321, Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське, вул. Бориспільська, 5). Відтак відкриття виконавчого провадження здійснено за місцезнаходженням боржника, зазначеним у виконавчому документі, а обов`язку додатково перевіряти інші реєстраційні дані на стадії відкриття провадження закон не передбачає.

Стосовно доводів про неправомірність стягнення основної винагороди приватний виконавець зазначає, що винесення постанови про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження прямо передбачене законодавством та має на меті визначення її розміру і порядку стягнення. Саме зазначення розміру винагороди у постанові про відкриття виконавчого провадження є інформативним та не означає фактичного її стягнення без виконання рішення суду.

Приватний виконавець вказує, що основна винагорода підлягає стягненню у встановленому законом порядку разом із сумою основного боргу, а сама наявність постанови про її стягнення не свідчить про безумовне та негайне списання коштів без фактичного виконання рішення.

З огляду на викладене, приватний виконавець вважає свої дії щодо відкриття виконавчого провадження та винесення оскаржуваних постанов правомірними та просить у задоволенні скарги відмовити.

У відповідності до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження", який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Цим Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

За умовами частини першої ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Водночас згідно зі ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

З аналізу вищевказаних норм випливає, що учасник виконавчого провадження має право звернутися до господарського суду з відповідною скаргою тільки на дії чи бездіяльність органів виконавчої служби, вчинені ними під час, у зв`язку та щодо примусового виконання останніми відповідних рішень господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник звернувся до господарського суду Київської області зі скаргою на дії приватного виконавця у справі № 911/787/19 (911/1119/23).

Предметом скарги є оскарження дій приватного виконавця у виконавчому провадженні № 79795676 щодо винесення постанов від 10.12.2025 р. про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди

Відповідно до ст. 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Розглянувши вимоги скаржника щодо визнання протиправними дій приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю територіальної компетенції у приватного виконавця Сидорчука А.А., суд вказує наступне.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Засади виконавчого провадження визначені частиною першою ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 3-1) спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот, що генерується за допомогою програмно-технічних засобів Реєстру аграрних нот виключно для звернення стягнення за аграрною нотою; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів, рішень (актів) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень; 10) рішень Органу суспільного нагляду за аудиторською діяльністю або Аудиторської палати України, які законом визнані виконавчими документами; 11) рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про застосування заходів реагування у вигляді штрафу.

Статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено вимоги до виконавчого документа, згідно якої у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частин першої-третьої ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Частиною першою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначені також в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 (далі - Інструкція).

Згідно абз. 12 п. 3 розд. ІІІ Інструкції у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ/копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.

Як встановлено судом, у межах цього спору виконавчий документ, а саме наказ господарського суду Київської області від 15.10.2025 р. у справі № 9/787/19 (911/1119/23), був пред`явлений стягувачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Київської області за місцезнаходженням боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп", зазначеного у виконавчому документі.

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи відповідні процесуальні документи, зокрема ухвала та наказ суду, були винесені із зазначенням адреси місцезнаходження боржника, яка на той час відповідала поданим сторонами відомостям та офіційним даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. На момент розгляду справи судом не здійснювалася перевірка фактичного місцезнаходження боржника, яке згодом було змінене та зафіксоване у витягу з реєстру, що підтверджує місце знаходження боржника у м. Києві.

Будь-яких заяв або клопотань від учасників справи щодо внесення змін до адреси боржника під час розгляду справи суду не надходило, у тому числі щодо звернення суду до уваги нового місцезнаходження. Всі документи, пов`язані зі справою, боржник отримував у встановленому порядку, зокрема через електронний суд. Відтак на момент видачі виконавчого документа адреса боржника вважалася належною та відповідала офіційним даним.

Суд також зазначає, що одне лише посилання боржника у клопотанні на іншу адресу не може бути підставою для висновку про неправильність зазначення адреси у виконавчому документі. Зміна місцезнаходження юридичної особи повинна підтверджуватися належними та допустимими доказами, зокрема відомостями офіційних реєстрів або іншими документами, що засвідчують зміну адреси у встановленому законом порядку.

За відсутності таких доказів суд виходить із того, що адреса місцезнаходження боржника, зазначена у процесуальних документах та у виданому наказі, була визначена на підставі офіційних реєстраційних даних і обґрунтовано використовувалася учасниками справи та судом під час її розгляду.

Як було зазначено вище, положеннями частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. Разом з тим на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у державного чи приватного виконавця відсутній обов`язок, а також передбачений законом механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа або правильності зазначення у ньому адреси місця проживання чи місцезнаходження боржника.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сформованою, зокрема, у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.07.2021 р. у справі № 380/9335/20, суд зазначив таке:

- факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, однак у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, відповідно до положень частини десятої статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", є офіційною адресою. Відтак особа має правомірні очікування, що саме за цією адресою з нею здійснюватиметься офіційне листування, а також вчинятимуться інші юридично значимі дії, пов`язані з місцем її проживання;

- частина друга статті 24 Закону № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення приватним виконавцем із фактичним місцем проживання або перебування боржника фізичної особи та місцезнаходженням боржника юридичної особи, а не виключно з адресою, зазначеною у виконавчому документі;

- незареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, з огляду на відсутність у нього офіційного характеру, має бути повідомлене самою особою або підтверджене належним чином, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить її адресою місця проживання у розумінні законодавства;

- виконавець має можливість перевірити місце проживання чи місцезнаходження боржника шляхом отримання відповідної інформації з Єдиного демографічного реєстру або шляхом направлення запиту до органу реєстрації місця проживання чи перебування;

- водночас відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання чи місцезнаходження боржника не звільняє його від обов`язку дотримання принципів верховенства права, законності, незалежності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, диспозитивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження та співмірності заходів примусового виконання рішень.

Суд також звертає увагу, що адреса, зазначена у виконавчому документі, була визначена стягувачем як єдина відома на той час адреса місцезнаходження боржника.

Отже, враховуючи, що у виконавчому документі було вказано єдину адресу боржника, у приватного виконавця об`єктивно не могло виникнути сумнівів щодо правильності визначення місця виконання рішення та дотримання ним правил територіальної діяльності.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин суд доходить висновку, що на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу господарського суду Київської області у справі від 15.10.2025 р. у справі № 911/787/19 (911/1119/23) приватний виконавець діяв у межах наданих законом повноважень та відповідно до вимог законодавства про виконавче провадження.

Щодо вимог скаржника про скасування постанови приватного виконавця щодо стягнення з боржника основної грошової винагороди, суд вказує наступне.

Статтею 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів" врегульовано питання винагороди приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження.

Згідно із частинами першою, другою Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів" за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Частиною третьою статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами четвертою, п`ятою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів" визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо цю суму стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів").

На реалізацію цих положень постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 р. № 643 затверджено "Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця" (далі - Порядок № 643).

Зокрема, за пунктом 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом № 1404-VIІI, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як встановлено частиною сьомою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів", приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже, обов`язок боржника сплатити основну винагороду приватному виконавцю встановлений законом і він є елементом змісту процесуальних правовідносин примусового виконання виконавчого документа. Розмір винагороди розраховується при відкритті виконавчого провадження у постанові приватного виконавця. Виконання цього обов`язку пов`язується з фактом перерахування коштів, стягнутих приватним виконавцем з боржника, з рахунку приватного виконавця на рахунок стягувача.

Згідно зі статтею 42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження, яке здійснюється приватним виконавцем, складаються з 1) основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

При розподілі стягнутих виконавцем з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) в порядку статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення (частини перша, друга статті 45 Закону України "Про виконавче провадження").

Як установлено в статті 46 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо під час розподілу грошових сум стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів третьої черги (вимоги пункту 3 частини першої статті 45 цього Закону), основна винагорода приватного виконавця стягується в п`яту (останню) чергу.

Таким чином, під час розподілу стягнутих приватним виконавцем коштів основна винагорода стягується фактично з коштів і в сумі, що залишилася після задоволення усіх вимог стягувачів.

При цьому розмір винагороди є прямо пропорційним розміру стягнутих з боржника коштів. Якщо за результатами виконавчого провадження стягнута сума є меншою ніж та, що зазначена у виконавчому документі, розмір винагороди пропорційно зменшується.

Отже, стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка встановлюється у вигляді відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, законодавство обумовлює сукупністю таких юридичних фактів:

- приватний виконавець одержує її у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми на підставі постанови про стягнення основної винагороди;

- основна винагорода стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

- якщо суму боргу за виконавчим документом стягнуто частково, основна винагорода приватного виконавця виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Системне тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення, розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється у постанові про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, яка виноситься при відкритті виконавчого провадження, та стягується з боржника на користь приватного виконавця після повного виконання рішення або в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі одночасно із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом про стягнення коштів з боржника.

Верховний Суд наголошує, що сума основної винагороди приватного виконавця, що визначена ним у постанові при відкритті виконавчого провадження, фіксує розрахунок такої винагороди на час відкриття виконавчого провадження та не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками виконання рішення, зокрема у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами, а отже, підлягають примусовому виконанню в встановленому законом порядку.

Таким чином виникнення права на стягнення суми основної винагороди законодавець пов`язує з винесенням постанови про стягнення основної винагороди за умови, що така постанова не була скасована.

Однак саме лише існування постанови про стягнення винагороди приватного виконавця, винесеної при відкритті виконавчого провадження, та відсутність факту її скасування не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди з боржника у визначеному в такій постанові розмірі, адже вона не надає права приватному виконавцю стягувати розраховану ним на час відкриття виконавчого провадження суму винагороди без повного чи часткового фактичного виконання рішення (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 р. у справі № 916/1456/21).

Тобто обов`язковими умовами стягнення основної винагороди приватного виконавця є: 1) вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень; 2) фактичне виконання судового рішення. Крім того, законодавець чітко визначив, що основна винагорода приватного виконавця стягується з фактично стягнутої суми, а розмір винагороди вираховується також з фактично стягнутої суми.

На основі системного дослідження змісту наведених норм Верховний Суд дійшов такого узагальнюючого висновку: грошове зобов`язання боржника як особи, неспроможної виконати свої грошові зобов`язання зі сплати основної винагороди приватного виконавця, пов`язане з фактичним стягненням приватним виконавцем з боржника суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, і виникає у випадку, якщо після фактичного стягнення цієї суми з боржника в нього не залишилося коштів на сплату основної винагороди приватного виконавця.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство підтримує раніше викладений Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 р. у справі № 910/11384/20 правовий висновок про те, що оскільки наведені вище норми законодавства зумовлюють виплату основної винагороди приватного виконавця задоволенням вимог стягувача, то право вимоги приватного виконавця на виплату основної винагороди виникає у момент фактичного виконання виконавчого документа.

Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому провадженні № 79795676 від 10.12.2025 р. приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про стягнення з боржника основної винагороди, у яких визначено її розмір у сумі 177 403,92 грн., а також постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 448,30 грн.

Разом з тим згідно вищевказаних положень законодавства та практики Верховного Суду саме зазначення у відповідних постановах таких сум свідчить лише про їх визначення приватним виконавцем на момент відкриття виконавчого провадження та має розрахунковий, попередній характер. Таке зазначення не є підтвердженням фактичного стягнення відповідних коштів з боржника та саме по собі не свідчить про їх реальну сплату у межах виконавчого провадження.

Попри те, що приватним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження було визначено суму основної винагороди та витрат виконавчого провадження, вказані суми фактично відображають лише формальне визначення можливого розміру таких платежів відповідно до вимог законодавства на стадії відкриття виконавчого провадження і не підтверджують здійснення їх фактичного стягнення.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що у межах зазначеного виконавчого провадження з боржника фактично було стягнуто будь-які суми основної винагороди приватного виконавця або витрат виконавчого провадження. Скаржником також не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення такого стягнення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на даний час зазначені у постановах приватного виконавця суми мають виключно попередній розрахунковий характер та відображають формальне визначення можливих витрат виконавчого провадження і винагороди приватного виконавця, а не їх фактичне стягнення з боржника.

За таких обставин доводи боржника щодо неправомірності покладення на нього витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця у зазначеному розмірі є передчасними та належним чином не підтверджені, оскільки доказів фактичного стягнення з нього відповідних коштів суду не надано. Відтак у цій частині скарга боржника не є обґрунтованою.

Щодо інших вимог скаржника, зокрема про скасування постанов приватного виконавця про арешт коштів боржника та про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зазначає, що скаржником не наведено самостійних та належних обґрунтувань необхідності їх скасування. Основні доводи скарги зводяться до оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення винагороди приватного виконавця, тоді як інші постанови оскаржуються виключно як похідні від постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, суд не встановив підстав для визнання неправомірними дій приватного виконавця з мотивів порушення правил територіальної підсудності, що могло б слугувати підставою для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, а не відкриття виконавчого провадження.

За таких обставин похідні вимоги скаржника, у тому числі щодо скасування інших постанов приватного виконавця та повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо заявлених приватним виконавцем вимог в частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн., суд враховує таке.

Згідно із частиною першою ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частина третя ст. 123 ГПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена.

Схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2020 р. у справі № 904/4387/19, від 26.10.2023 р. у справі № 908/100/21.

На підтвердження понесених на правничу допомогу витрат приватним виконавцем надано суду укладений з Адвокатським бюро "Ростислава Коваля" договір про надання професійної правничої допомоги № 221-ПД від 12.01.2026 р.

Відповідно до частини першої ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною третьою ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 1.1. Договору № 221-ПД про надання професійної правничої допомоги від 12.01.2026 р. Довіритель доручає Бюро, а Бюро зобов`язується здійснювати представництво інтересів Довірителя у судовому процесі у справі № 911/787/19, включно з поданням всіх необхідних для розгляду судом справи: заяв, клопотань, заперечень, додаткових пояснень, відзивів, відповідей на відзиви, апеляційних та касаційних скарг.

Так, у відповідності до умов зазначеного договору адвокатом було надано наступну правничу допомогу:

1. Подання всіх необхідних документів для розгляду справи, включно із запереченнями на скаргу, доказами на обґрунтування доводів сторони довірителя 10 000,00 грн.;

2. Представництво інтересів Довірителя в суді першої інстанції 10 000,00 грн.

У зв`язку з наданням адвокатом правничої допомоги, приватним виконавцем понесено витрати в сумі гонорару адвоката 20 000,00 грн.

Крім того, згідно положень п. 4.2. та п. 4.3. Договору сторони дійшли згоди, що після прийняття судом рішення в інстанції, в якій розглядається справа, протягом трьох днів з моменту, коли сторонам стало відомо про відповідне судове рішення, Бюро подає Довірителю на підпис Акт про надані послуги згідно умов цього договору. Підписаний довірителем Акт про надані послуги згідно умов цього Договору є підставою для оплати вартості послуг на користь Бюро.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 р. у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 р. у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 р. у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 р. у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 р. у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 р. у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 р. у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 р. у справі № 915/237/18).

Водночас, суд звертається до правової позиції, що викладена у постанові Верховного суду від 12.01.2023 р. у справі № 908/2702/21 за якою під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 р. у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 р. у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 р. №910/15621/19, від 07.09.2022 р. у справі № 912/1616/21тощо (п.п. 8.39.-8.41. постанови Верховного суду від 12.01.2023 р. у справі №908/2702/21).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду необхідно дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

В даному контексті суд звертається до правової позиції, зазначеній у додатковій постанові від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц. Так, Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29);

2) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

Поряд з цим відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Оцінюючи докази на підтвердження наданої приватному виконавцю адвокатом Ковалем Р.О. правової допомоги в розмірі 20 000,00 грн., суд, керуючись принципами обґрунтованості судових витрат, їх неминучості та необхідності для розгляду даної справи, встановлює, що послуги, зазначені в договорі як "Подання всіх необхідних документів для розгляду справи, включно із запереченнями на скаргу, доказами на обґрунтування доводів сторони довірителя" та "Представництво інтересів Довірителя в суді першої інстанції", фактично охоплюють надану адвокатом правничу допомогу у підготовці заперечення на скаргу на дії приватного виконавця. Очевидно, що без таких дій неможливо забезпечити належний судовий захист приватного виконавця, форма якого реалізується через подання заперечення до суду.

Суд звертає увагу сторін, що для цілей розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу враховуються лише витрати, безпосередньо пов`язані зі справою, а не загальна вартість усіх послуг, що надаються адвокатом за договором із клієнтом, включно з фіксованим гонораром. Судом підлягає розподілу лише та правнича допомога, необхідність якої доведена та неминуча, і яка підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім того, суд наголошує, що укладений між адвокатом та клієнтом договір, у тому числі встановлення в ньому фіксованої суми за надання правової допомоги, не створює жодних обов`язків для боржника у справі, який не є стороною такого договору.

Суд також встановив, що приватним виконавцем не було надано суду матеріалів виконавчого провадження, тож у додатках до заперечення на скаргу містяться лише докази, що підтверджують надання адвокатом правничої допомоги та факт направлення заперечення учасникам справи. При цьому представник не брав участі у судових засіданнях, а його фактична діяльність обмежилася підготовкою та поданням заперечення на скаргу, без особистої участі у розгляді справи в суді, що свідчить про те, що основний обсяг його роботи полягав у документальному забезпеченні захисту інтересів приватного виконавця.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованим та співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт і часом, витраченим на підготовку та подання заперечень, стягнення з боржника (ТОВ "Сіті Стар Груп") 7 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Такі витрати є необхідними, пов`язаними з розглядом справи та неминучими для належного захисту та представництва інтересів приватного виконавця, а їх розмір пропорційний затраченому часу та обсягу виконаних робіт.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 234, 339, 340 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. У задоволенні скарги ТОВ "Сіті Стар Груп" на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича при примусовому виконанні наказу господарського суду Київської області № 911/787/19 (911/1119/23) від 15.10.2025 р. у виконавчому провадженні № 79795676 відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Стар Груп" (03195, м. Київ, вул. Рудницького Степана, буд. 2-В, оф. 24; ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Спартаківська, 12, оф. 1; код РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту ухвали 19.03.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін