ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. Справа № 911/448/25 (911/2857/25)

Господарський суд Київської області у складі судді Гребенюк Т.Д.,за участю секретаря судового засідання Шульги Т.С., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Броксервіс в особі ліквідатора Заріцького Юрія Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Авто

про стягнення заборгованості

у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Броксервіс

За участі: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Броксервіс на стадії ліквідаційної процедури відкритою Постановою від 10.06.2025. Офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом здійснено 10.06.2025.

ТОВ Компанія Броксервіс в особі ліквідатора Заріцького Юрія Миколайовича звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Авто про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути з відповідача на користь банкрута 100004,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ліквідатор Заріцький Ю.М. посилається, що посадові особи банкрута не передали йому бухгалтерську та іншу документацію банкрута всупереч вимог законодавства, натомість ліквідатором було отримано банківські виписки по рахунку банкрута з 2012 по 2021 рік, відповідно до інформації з яких відповідачем було отримано від банкрута грошові кошти в загальній сумі 589904,00грн. з призначенням платежу повернення поворотної фінансової допомоги за різними договорами.

В той же час, як свідчать ті ж виписки з рахунку, банкрутом було отримано від відповідача грошові кошти в загальній сумі 489900,00грн. з призначенням платежу повернення поворотної фінансової допомоги за різними договорами. Різницю між розміром перерахованих і отриманих банкрутом грошових коштів у розмірі 100004,00 грн. (589904,00грн. - 489900,00грн. = 100004,00 грн.) ліквідатор кваліфікує як безпідставно отримані грошові кошти та просить з огляду на положення ст. 1212 ЦК України стягнути вказану суму коштів з відповідача.

Ухвалою від 25.09.2025 постановлено відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) представників сторін та призначено судове засідання на 21.10.2025.

Ухвала від 25.09.2025 була надіслана судом відповідачу засобами поштового зв`язку, але повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас.65-67/.

У судовому засіданні 21.10.2025 сторони участь не взяли.

У судовому засіданні було оголошено перерву до 05.11.2025.

Ухвала від 21.10.2025 була надіслана судом відповідачу засобами поштового зв`язку, але повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас.62-64/.

У судовому засіданні 05.11.2025 сторони участь не взяли.

У судовому засіданні було оголошено перерву до 10.12.2025.

Ухвала від 05.11.2025 була надіслана судом відповідачу та керівнику відповідача засобами поштового зв`язку, але Ухвали повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас. 73-78/.

У судовому засіданні 10.12.2025 взяв участь ліквідатор, який просив оголосити перерву з метою подання клопотання про витребування доказів.

У судовому засіданні було задоволено клопотання ліквідатора оголошено перерву до 23.12.2025.

Ухвала від 10.12.2025 була надіслана судом відповідачу засобами поштового зв`язку, але повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас. 111-113 /.

22.12.2025 до Суду від позивача надійшли пояснення та клопотання про витребування доказів.

У судовому засіданні 23.12.2025 сторони участь не взяли.

У судовому засіданні було оголошено перерву до 14.01.2026.

Ухвалою від 23.12.2025 постановлено відкласти судове засідання; ухвала була надіслана судом відповідачу засобами поштового зв`язку, але повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас. 116-117/.

У судовому засіданні 14.01.2026 сторони участь не взяли.

Ухвалою від 14.01.2026 постановлено витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Авто належним чином засвідчену копію договору №16/02/16 від 16 лютого 2016 року та договору б/н від 02 березня 2017 року для долучення до матеріалів справи та докази первинні документи бухгалтерського обліку, які опосередковують господарську операцію з позики згідно договору №16/02/16 від 16 лютого 2016 року та договору б/н від 02 березня 2017 року.

Ухвала від 14.01.2026 була надіслана судом відповідачу та керівнику відповідача засобами поштового зв`язку, але повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній» /ас. 127-129, 140-143/.

21.01.2026 до Суду від ТОВ «Ніко-Тайс» надійшло клопотання про залучення третьої особи.

У судовому засіданні 10.02.2026 взяв участь ліквідатор, представники відповідача у судовому засідання участь не взяли.

За змістом ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 18.02.2026 за відсутності представників відповідача, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

Розглянувши ТОВ «Ніко-Тайс» про залучення третьої особи, Суд зазначає наступне.

Клопотання обгрунтовано тим, що ТОВ «Ніко-Тайс» є єдиними кредитором у справі, а тому рішення суду у даній справі вплине на права та інтереси кредитора, оскільки надасть (або не надасть) можливість поповнити ліквідаційну масу для подальшого задоволення вимог кредитора.

Відтак, ТОВ «Ніко-Тайс» просить суд залучити до участі у справі №911/448/25 (911/2857/25), як третю особу ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»», яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

За змістом ст. 50 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч. 4 ст. 50 ГПК України).

У вирішенні відповідного питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд з`ясовує, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Суд зазначає, що позов про стягнення заборгованості з відповідача подано ліквідатором на виконання своїх повноважень та завдань ліквідаційної процедури щодо формування ліквідаційної маси.

Таким чином, враховуючи, що за результатами розгляду справи про стягнення заборгованості з відповідача, як дебітора боржника (за твердженням ліквідатора), ліквідаційна маса банкрута може збільшитися (чи не збільшитися), рішення суду у цій справі позовного провадження дійсно матиме вплив на розмір ліквідаційної маси боржника та, відповідно, ймовірність задоволення вимог його кредиторів.

Але такий вплив носить характер загального зв`язку як одного із фундаментальних принципів діалектики, підпорядкований загальній логіці ліквідаційної процедури та не створює процесуальних підстав для залучення до участі у справі як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, кредиторів боржника, адже рішення суду у такому випадку не впливає безпосередньо на права та обов`язки кредиторів боржника щодо однієї із сторін у справі - боржника чи його дебітора.

Відтак, Суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» та залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні 18.02.2026 року ліквідатор підтримав позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, вимоги ухвали суду про витребування доказів не виконав, поважених причин невиконання ухвали суду не повідомив.

Після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення (ст.219 ГПК України).

У судовому засіданні 18.02.2026 року Суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні - 02.03.2026 року о 10:05 хв.

У судовому засіданні 02.03.2026 учасники у справі про банкрутство участь не взяли. Судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Щодо повідомлення відповідача суд зазначає, що копії Ухвал Суду надсилались відповідачу за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте, поштові направлення повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній».

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

За приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою», вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду. Відповідач не виконав вимоги викладені в ухвалі Суду від 25.09.2025 року, відзив на позов не надав.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши докази, Суд зазначає наступне.

АТ «Райффайзен банк» листом від 05.04.2025 /ас.41/, зокрема, надав виписку про рух коштів по рахунку банкрута за період з 14.09.2012 по 17.02.2021 /ас.17-30/.

Відповідно до виписки по банківському рахунку банкрута відкритому в АТ «Райффайзен банк» ТОВ Інтер Авто здійснювало на користь ТОВ Компанія Броксервіс перерахування коштів:

- 16.02.2016 у сумі 245 000,00 грн з призначенням платежу: «Поворотня фiнансова допомога зг.дог. №16/02/16 вiд 16.02.2016р Без ПДВ».

- 02.03.2017 у сумі 116 000,00 грн з призначенням платежу: «Поворотня фiнансова допомога згiдно договору б/н вiд 02 березня 2017 року. Без ПДВ».

- 07.04.2017 у сумі 128 900,00 грн з призначенням платежу:«Поворотня фiнансова допомога згiдно договору б/н вiд 02 березня 2017 року. Без ПДВ».

Відповідно до тієї ж виписки по банківському рахунку банкрута відкритому в АТ «Райффайзен банк» ТОВ Компанія Броксервіс здійснювало перерахування коштів на рахунок ТОВ Інтер Авто наступним чином:

- 01.03.2017у сумі 116 000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотньої фінансової допомоги згідно договору № 16/02/16 від 16.02.2016 р. Без ПДВ.».

- 06.04.2017у сумі 129 000,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотньої фінансової допомоги згідно договору № 16/02/16 від 16.02.2016 р. Без ПДВ.».

- 28.01.2021 - 4 платежі у сумі 201 262,00 грн (56 362,00 + 44 900,00 + 50 000,00 + 50 000,00) з призначенням платежу «Повернення поворотньої фінансової допомоги згідно договору № 16/02/16 від 16.02.2016 р. Без ПДВ.».

-29.01.2021 3 платежі у сумі 150 000,00 грн (50 000,00 х 3) з призначенням платежу «Повернення поворотньої фінансової допомоги згідно договору № 16/02/16 від 16.02.2016 р. Без ПДВ.».

- 10.02.2021 у сумі 4,00 грн з призначенням платежу: «Повернення поворотньої фінансової допомоги згідно договору № 16/02/16 від 16.02.2016 р. Без ПДВ.».

Ліквідатор звернувся до відповідача з вимогою про повернення майна Вих.№406/25 від 19.06.2025, в якій вимагав надати документи щодо здійсненої операції або повернути заборгованість (докази направлення містяться в матеріалах справи) /ас.33-35/.

Проте, як зазначає позивач, вимога залишилась без відповіді та реагування.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам в аспекті спірних правовідносин, Суд зазначає наступне.

За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Позивач вказує, що виписка за період з 14.09.2012 по 17.02.2021, не містить усіх істотних умов цивільно-правового договору та підстав виставлення рахунків на перерахування коштів, тому не є доказом укладення будь-яких договорів.

Суд зауважує, що залежно від підстави виникнення зобов`язання вони поділяються на договірні і недоговірні.

Договірне зобов`язання - виникає на підставі договору, який виражає загальну волю сторін на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру.

Натомість недоговірне зобов`язання - виникає на підставі або правомірних односторонніх дій особи (правочинів чи юридичних вчинків), або неправомірних дій особи, наслідки за якими настають незалежно чи, навіть, всупереч їх волі.

На відміну від договірних зобов`язань, зміст та наслідки недоговірних, як правило, визначаються імперативними приписами актів цивільного законодавства. Хоча це не виключає й застосування автономного регулювання на підставі договору (наприклад договір про відшкодування шкоди).

До недоговірних зобов`язань відноситься, зокрема: зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави; реституційні зобов`язання; субсидіарні зобов`язання. Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управомоченій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом.

Відповідно до п. 41 розділу ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою правління НБ України №163 від 29.07.2022, платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику - особі, що здійснює відповідний платіж.

У п. 42 розділу ІІ Інструкції визначено, що платник має право відкликати платіжну інструкцію до моменту списання коштів з рахунку платника за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника. Порядок відкликання платіжної інструкції визначається договором між платником та надавачем платіжних послуг платника.

Тобто до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит Призначення платежу шляхом відкликання платіжної інструкції.

Платіжна інструкція може бути відкликана платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем (п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України Про платіжні послуги).

Відповідно до ч . 2 ст. 45 Закону України Про платіжні послуги, після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції.

Тобто, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такої платіжної інструкції є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті Призначення платежу виконаної платіжної інструкції вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку.

В матеріалах справи відсутні того, що між сторонами було узгоджено зміну реквізиту призначення платежу.

Відтак, дослідивши зміст правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу переказу відповідачем коштів на рахунок позивача та часткове повернення позивачем коштів на рахунок відповідача, виходячи з призначень платежів, які містяться у банківській виписці за період з 14.09.2012 по 17.02.2021, і в яких міститься посилання на довоговір як підставу для здійснення таких платежів, Суд виснує що між сторонами було укладено Договір поворотної фiнансової допомоги №16/02/16 вiд 16.02.2016р та Договір поворотної фiнансової допомоги б/н вiд 02 березня 2017, в яких відповідач є позикодавцем є позивач позичальником.

З таких міркувань, Суд виснує про виникнення між сторонами договірних правовідносин та відхиляє доводи позивача про те що виписка не є доказом укладення будь-яких договорів.

Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію щодо застосування принципу jura novit curia, пояснивши, що вказаний принцип зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послалась не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (Постанова від 04.12.2019, справа №917/1739/17).

Керуючись принципом jura novit curia, виходячи з суті спору та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, Суд зазначає, що Позивач, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, застосовує не ті норми права, які підлягають застосуванню, оскільки до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Книги V ЦК України «Зобов`язальне право», адже правовідносини між сторонами виникли з зобов`язальних правовідносин.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин, Суд керується принципом jura novit curia та такими положеннями чинного законодавства.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (абз 7 пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що ліквідатор пред`явив відповідачу вимогу про повернення заборгованості, яка залишилась без відповіді та реагування.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до умов положень ЦК України строк повернення позики є таким, що настав.

Враховуючи вищезазначене, а також те що станом на дату ухвалення рішення обов`язок по поверненню кредитних коштів у заявленому розмірі настав, заборгованість позичальника за кредитом перед позивачем належним чином доведена, документально підтверджена та позичальником не спростована, вимоги позивача з відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у межах позовних вимог позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, Суд керувався завданням господарського судовчинства та виходив з засадничих положень господарського процесу.

Так, згідно ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 4) змагальність сторін; 4) диспозитивність; 5) обов`язковість судового рішення; 6) розумність строків розгляду справи судом; 7) неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Принцип змагальності в господарському процесі це один із основних принципів судочинства, який означає, що сторони у справі (позивач і відповідач) мають рівні процесуальні права для доведення своєї позиції, подання доказів та спростування аргументів іншої сторони. Суд при цьому виступає неупередженим арбітром, який оцінює подані докази та приймає рішення.

Стаття 13 ГПК України визначає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Змагальність проявляється: - у рівності сторін у процесі (позивач і відповідач мають однакові процесуальні права та обов`язки); - у самостійному поданні доказів (кожна сторона повинна самостійно доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень): - у можливості спростування позиції опонента (сторони мають право: ставити запитання; подавати заперечення; надавати контрдокази; висловлювати свою позицію щодо доказів іншої сторони); - у неупередженості суду (суд не збирає докази замість сторін (за винятком окремих випадків), а оцінює ті докази, які подані учасниками процесу.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує справедливість судового розгляду; реалізацію права на захист; об`єктивність судового рішення; баланс інтересів сторін.

Суд зазначає, що відповідач на засадах змагальності не спростував позицію ліквідатора щодо наявності заборгованості, хоча під час розгляду цієї справи судом було створено в межах розумних строків всі можливості для реалізації відповідачем свого права на захист - відповідач повідомлявся про судові засідання, судові засідання неодноразово відкладалися через неявку відповідача. Натомість відповідач процесуальні документи за місцем своєї реєстрації не отримував, вимоги ухвали суду щодо витребування доказів не виконав, поважних причин невиконання ухвали суду не навів, на запити ліквідатора документи також не надав.

Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 247-252 ГПК України, Господарський суд Київської області -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Інтер Авто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Броксервіс 100 004,00 грн та 2422,40 судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач (Банкрут) Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія Броксервіс (08801, Київська обл., Миронівський р-н, місто Миронівка(з), вул. Соборності, будинок 48; );

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Інтер Авто (адреса 08600, Київська область, місто Васильків, вулиця Володимирська, будинок 28, );

Арбітражний керуючий: Заріцький Юрій Миколайович (свідоцтво від 31.01.2013 № 75; АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_1 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2026 року.

Суддя Т.Д. Гребенюк