ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2026 р. м.Київ Справа№ 911/2308/23 (911/463/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.03.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від 21.05.2025 (дата підписання повного тексту рішення 17.07.2025)

у справі № 911/2308/23 (911/463/24) (суддя Лопатін А.В.)

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Керуючого реструктуризацією боргів ОСОБА_1 - арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича

про визнання удаваним договору, визнання майнових прав, зобов`язання державного реєстратора вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог, рух справи

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2308/23 за заявою боржника ОСОБА_1 про неплатоспроможність.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.02.2024 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру реструктуризації боргів боржника ОСОБА_1 , призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Приходька Д.В.

ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

1) Визнати удаваним Попередній договір про укладення договору купівлі- продажу квартири 1 червня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №1431;

2) Визнати за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 ;

3) Зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що укладаючи попередній договір, вона мала намір отримати у власність саме квартиру, а тому вважає, що у неї виникло право правомірного очікування отримати в майбутньому право власності на квартиру, однак, порушивши умови попереднього договору, відповідач порушив таке право позивача. Станом на дату подання цього позову продавець свої зобов`язання за попереднім договором не виконав та не передав у власність покупця квартиру АДРЕСА_1 (далі - "Квартира"). Як відомо позивачу, згідно її тверджень, на момент подання позову будинок, у якому розміщується квартира ще не введено в експлуатацію, водночас, право власності на квартиру може виникнути тільки після введення будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності. Подаючи цей позов, позивач має на меті захистити свій інтерес, який полягає у визнанні за нею майнових прав на квартиру.

З огляду на наведене, також вказуючи на те, що беззаперечним є наміри сторін попереднього договору передати у майбутньому позивачу право власності на квартиру, однак на підставі попереднього договору це здійснити неможливо. При цьому попередній договір містить усі істотні умови договору про фінансування будівництва, а тому наявні усі підстави визнати такий договір удаваним правочином.

Короткий зміст заперечень проти позову

У відзиві на позов відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог і просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що відповідно до п. 5 попереднього договору сторони передбачили наслідки невиконання умов попереднього договору, а саме: повернення всієї суми авансового платежу. Крім цього, відповідач наголошує, що згідно з частиною третьою статті 635 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, а відповідно до п. 14 вказаного договору сторони зазначили, що зі змістом ст. 525, 635 Цивільного кодексу України вони ознайомлені і проект попереднього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений та нез`ясованих питань у них немає. З посиланням у тому числі на наведене, відповідач заявляв, що позов не визнає, у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення

Рішенням господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі № 911/2308/23 (911/463/24) позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 515 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень 44 копійок судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) у дохід Державного бюджету України 2 487 (дві тисячі чотириста вісімдесят сім) гривень 43 копійки судового збору. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що позивачем було належним чином виконано умови попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021 щодо сплати авансу у сумі 367 596,00 грн., будівництво якої вона проінвестувала та яку мала і має намір отримати у власність, з урахуванням того, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, а відповідач звернулась до суду з заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність і наразі триває процедура реструктуризації боргів останньої, що ставить під сумнів можливість виконання нею своїх зобов`язань за договором, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача про визнання за нею майнових прав на об`єкт інвестування, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 06.08.2025 через систему "Електронний суд" звернулась безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі № 911/2308/23 в частині визнання майнових прав за позивачем та стягнення судового збору. Прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені в суді першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував правову природу укладеного між сторонами договору від 27.12.2017 як змішаного договору з елементами інвестиційного договору, тоді як за своєю суттю це є виключно попередній договір про укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу квартири, що прямо випливає зі змісту договору та норм ст. 635 Цивільного кодексу України; суд першої інстанції, кваліфікуючи договір як змішаний з елементами інвестиційного, вийшов за межі волевиявлення сторін; судом першої інстанції також не враховано, що позивач не виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, оскільки не сплатив повну вартість квартири (не сплачений залишок у сумі 100,00 грн, який зобов`язувався сплатити під час підписання основного договору), однак, оскільки основний договір не укладено, повна оплата не відбулася, що також виключає набуття майнових прав; суд не врахував процедуру реструктуризації боргів, де введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; суд не всебічно дослідив докази, надані відповідачем (текст договору, пояснення щодо волі сторін), та не оцінив вплив мораторію на можливість задоволення вимог; суд ігнорував доводи відповідача про реальну волю сторін (укладення саме попереднього договору, передбачення наслідків невиконання); суд ігнорував участь третьої особи (арбітражного керуючого), яка не надала аргументів, але мала б оцінити вплив на процедуру банкрутства.

Крім того, розгляд справи у спрощеному провадженні без повного з?ясування обставин призвів до необгрунтованого рішення.

Також, 01.12.2025 через систему «Електронний суд» від скаржника надійшли додаткові пояснення у справі, зокрема, посилався на необхідність врахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2029 у справі № 916/4644/15, а також на неефективності обраного позивачем способу захисту.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

30.09.2025 через відділ документального забезпечення суду підсистему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що зі змісту попереднього договору вбачається, що сторони не лише погодили укладення договору в майбутньому, а дійшли згоди щодо всіх умов інвестування, зокрема: узгодили характеристики квартири, узгодили ціну продажу квартири та квадратного метру, узгодили порядок та строк здійснення оплати за квартиру, узгодили плановий строк будівництва будинку - до 31.07.2018; враховуючи те, що квартира АДРЕСА_3 , проінвестована позивачем, позивач має всі правові підстави на набуття майнових прав на таку квартиру; ухвалою Господарського суду Київської області від 11.07.2024 було залучено керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Приходька Д.В. до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, і він був присутній в судових засіданнях. Позивач станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції не подавала заяву про визнання її кредитором відповідача в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2025 зазначену апеляційну скаргу у справі № 911/2308/23 (911/463/24) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від 21.05.2025 по справі № 911/2308/23 залишено без руху, роз`яснено ОСОБА_1 , що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду доказів сплати судового збору в належному порядку та розмірі, а саме в сумі: а саме в сумі: 6618,53 грн.

Колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В. подано заяву про самовідвід від розгляду справи № 911/2308/23 (911/463/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 заяву колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Демидової А. М., Владимиренко С. В. про самовідвід від розгляду справи № 911/2308/23 (911/463/24) задоволено. Матеріали апеляційної скарги у справі № 911/2308/23 (911/463/24) передано для повторного автоматизованого розподілу з урахуванням спеціалізації суддів.

Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 911/2308/23 (911/463/24) передано колегії суддів у складі: головуючий суддя- Станік С.Р., судді - Остапенко О.М., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 прийнято справу № 911/2308/23 (911/463/24) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді - Сотніков С.В., Остапенко О.М. Витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2308/23 (911/463/24) та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

17.09.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла справа № 911/2308/23 (911/463/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025:

- задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку та поновлено строк ОСОБА_1 на подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025;

- клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору у за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025. - задоволено;

- звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі №911/2308/23 (911/463/24);

- відкрито апеляційне провадження у справі №911/2308/23 (911/463/24) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025;

- зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 (повний текст рішення складено та підписано 17.07.2025);

- розгляд справи призначено на 28.10.2025.

28.10.2025 розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 розгляд справи № 911/2308/23 (911/463/24) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від 21.05.2025 призначено на 02.12.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 заяву ОСОБА_2 (представник Ратич Х.О) про участь у судовому засіданні, яке призначено на 02.12.2025 об 13 год. 30 хв. у справі №911/2308/23 (911/463/24) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 розгляд справи відкладено на 27.01.2026.

27.01.2026 розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 розгляд справи № 911/2308/23 (911/463/24) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Київської області від 21.05.2025 призначено на 10.03.2026

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання, розгляд клопотань

В судове засідання 10.03.2026 з?явились представник скаржника (відповідача) та представник позивача.

Керуючий реструктуризацією боргів ОСОБА_1 - арбітражний керуючий Приходько Дмитро Володимирович в судове засідання 10.03.2026 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через систему «Електронний суд» шляхом надсилання ухвал суду до електронного кабінету.

Учасники справи належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, шляхом направлення ухвал суду за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що підтверджується довідками про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін і третьої особи.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.

В судовому засіданні 10.03.2026 судом поставлено на обговорення клопотання ОСОБА_3 про залучення останнього до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_2 . За час шлюбу в інтересах родини було придбано земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0021 на якій знаходиться побудований, але не введений в експлуатацію житловий будинок по АДРЕСА_4 , у якому в рівних частинах заявнику клопотання та ОСОБА_1 належить право власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_5 площею 28,5 кв.м. Отже, на переконання автора клопотання, рішення у справі № 911/2308/23 (911/463/24) впливає на його права та законні інтереси, як співвласника майна, що перебуває у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників учасників справи щодо заявленого клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що воно задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Ч. 1 ст. 50 ГПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Дослідивши зміст заявленого ОСОБА_3 клопотання, обсяг і межі спірних правовідносин, визначених у позовній заяві, суд дійшов висновку, що вони не містять в собі фактичних чи юридичних передумов для висновку про те, що судове рішення в цій справі може будь-яким чином вплинути на права і обов`язки ОСОБА_3 , враховуючи те, що позивачем у даній справі заявлено вимоги стосовно визнання за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору від 01.06.2021, який укладено саме між позивачем та відповідачем стосовно чітко визначеної квартири АДРЕСА_3 . Ні зазначена автором клопотання земельна ділянка, ні майнові права на квартиру АДРЕСА_5 площею 28,5 кв.м. - не є предметом спору у даному провадженні.

Таким чином, клопотання ОСОБА_3 про залучення останнього до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - є необгрунтованим та задоволенню не підлягає.

Також, в судовому засіданні 10.03.2026 судом поставлено на обговорення клопотання ОСОБА_4 про залучення останнього до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. Клопотання мотивоване тим, що:

- 14.02.2024 ухвалою Господарського суду Київської області відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 121 Кодексу України з процедур банкрутства, вжито заходи для забезпечення вимог кредиторів шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати майно;

- 21.05.2025 ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/2308/23 визнано грошові вимоги ОСОБА_4 у розмірі 6 153 172,78 грн.;

- ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі № 911/2308/23 (911/463/24), і рішення даній справі впливає на його права, як кредитора щодо задоволення його кредиторський вимог у конкурсному провадженні за рахунок майна відповідача ОСОБА_1 , яка є боржником у справі № 911/2308/23;

- спірним рішення у справі № 911/2308/23 (911/463/24) Господарський суд Київської області фактично задовольнив кредиторські вимоги позивача за наявності мораторію на задоволення вимог кредиторів, і у спосіб, що суперечить встановленому порядку Кодексом України з процедур банкрутства.

Ч. 1 ст. 50 ГПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Дослідивши зміст заявленого ОСОБА_3 клопотання, обсяг і межі спірних правовідносин, визначених у позовній заяві, суд дійшов висновку, що вони не містять в собі фактичних чи юридичних передумов для висновку про те, що судове рішення в цій справі може будь-яким чином вплинути на права і обов`язки ОСОБА_4 , враховуючи те, що позивачем у даній справі заявлено вимоги стосовно визнання за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору від 01.06.2021, який укладено саме між позивачем та відповідачем стосовно чітко визначеної квартири АДРЕСА_3 . Крім того, позивач станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції не подавала заяву про визнання її кредитором відповідача в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, про що зазначено нею у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача (скаржника) у судовому засіданні 10.03.2026 підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.06.2021 між ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., (продавець), та ОСОБА_2 (покупець), укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого за цим договором у строк до тридцятого березня дві тисячі двадцять другого року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_3 (сто чотирнадцять) загальною площею 29 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_6 , та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором (п. 1).

Копія довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., на підставі якої від продавця діяв ОСОБА_5 , міститься в матеріалах справи № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , у межах провадження в якій розглядається даний спір.

Відповідно до п. 2 зазначеного договору, вказана земельна ділянка, на якій буде побудовано вказаний будинок належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08 квітня 2017 року за реєстровим № 1839, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 квітня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24.

Також сторони домовились про такі умови основного договору:

- продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в селі Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по АДРЕСА_1 (дев`яносто сім дріб двадцять два) житловий будинок до 30.03.2022, в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира;

- квартира АДРЕСА_3 в житловому будинку згідно плану забудови земельної ділянки знаходиться на дванадцятому поверсі і буде передана покупцю по основному договору в наступному вигляді:

на стінах буде виконана штукатурка, будуть виведені проводка для підключення світильників, розеток і вимикачів, електричні схеми будуть зібрані в розподільчих коробках, буде встановлено лічильники холодної води та електрики, буде заведена електрика в квартиру. На підлозі буде виконана чистова стяжка. Буде встановлено запорну арматуру на вводах води, встановлено електричний агрегат на опалення та бойлер для обігріву води. Вхідні двері в квартиру сталеві;

договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше тридцятого березня дві тисячі двадцять другого року;

ціна продажу - 367 696 (триста шістдесят сім тисяч шістсот дев`яносто шість) гривень 00 копійок, що на момент укладення договору еквівалентно 13 400 (тринадцять тисяч чотириста) доларів США. Ціна за 1 кв.м квартири становить 13 398 (тринадцять тисяч триста дев`яносто вісім) гривень 00 копійок.

у випадку зміни загальної площі квартири більше або менше ніж на 1 кв.м, сторони зобов`язуються сплатити різницю за ціною визначеною цим попереднім договором;

підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вищевказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займатиметься продавець;

всі витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням основного договору сплачує покупець.

Згідно з п. 4 вказаного договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 367 596 (триста шістдесят сім тисяч п`ятсот дев`яносто шість) гривень 00 копійок, що еквівалентно 13 396 (тринадцять тисяч дев`яносто шість) доларів США. Залишок суми у розмірі 100 (сто) гривень 00 копійок покупець зобов`язується сплатити в день підписання основного договору.

Сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансового платежу протягом одного місяця (п. 5 договору).

Позивач зазначав у позові, що до укладення наведеного попереднього договору, покупець здійснив огляд житлового будинку та квартири, переконавшись, що процес будівництва цього будинку введеться і немає підстав сумніватися у намірах продавця виконати свої зобов`язання за попереднім договором та передати покупцю квартиру у власність у майбутньому.

Разом з тим, позивач зазначав, що у грудні 2019 року почався спалах коронавірусної хвороби, спричинений SARS-CoV-2. 11 березня 2020 року всесвітня організація охорони здоров`я визнає пандемію коронавірусної хвороби. Незважаючи на цю обставину, житловий будинок продовжували будувати, хоча із затримками. Усвідомлюючи, що пандемія вплинула на усі сфери життя населення не тільки України, а й усього світу, що в свою чергу вплинуло як на можливість постачати будівельні матеріали, так і виконувати роботи по будівництву, позивач не наполягав на своєчасному виконанні відповідачем своїх зобов`язань за попереднім договором. 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким серед іншого, продовжено граничні строки встановлені законодавством у багатьох сферах життя суспільства (трудових, податкових, господарських). Серед іншого, Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач зазначав, що виходячи з наведених обставин, вона, покладаючись на добросовісність відповідача та маючи намір все ж таки отримати у власність квартиру, не вимагала від відповідача повернення коштів переданих на підставі попереднього договору. Однак, в кінці 2021 року будівництво житлового будинку припинилось повністю і забудовник вивіз усю техніку з будівельного майданчика, у зв`язку з чим, позивач, як вона зазначає, намагалася неодноразово зв`язатися з відповідачем та врегулювати перехід майнових прав на квартиру до позивача, однак такі спроби успіху не мали.

З огляду на наведене, позивач наголошував, що укладаючи попередній договір, вона мала намір отримати у власність саме квартиру, а тому вважає, що у неї виникло право правомірного очікування отримати в майбутньому право власності на квартиру, однак, порушивши умови попереднього договору, відповідач порушив таке право позивача. Станом на дату подання цього позову продавець свої зобов`язання за попереднім договором не виконав та не передав у власність покупця квартиру АДРЕСА_1 (далі - "Квартира"). Як відомо позивачу, згідно її тверджень, на момент подання позову будинок, у якому розміщується квартира ще не введено в експлуатацію, водночас, право власності на квартиру може виникнути тільки після введення будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності. Подаючи цей позов, позивач має на меті захистити свій інтерес, який полягає у визнанні за нею майнових прав на квартиру.

З огляду на наведене, також вказуючи на те, що беззаперечним є наміри сторін попереднього договору передати у майбутньому позивачу право власності на квартиру, однак на підставі попереднього договору це здійснити неможливо. При цьому попередній договір містить усі істотні умови договору про фінансування будівництва, а тому наявні усі підстави визнати такий договір удаваним правочином, позивач заявляє позовні вимоги:

1. Визнати удаваним попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021 р., зареєстрований в реєстрі за № 1431.

2. Визнати за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

3. Зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію майнових прав на квартиру № 114, у житловому будинку за адресою: с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський район (наразі Бучанський район) Київської області по АДРЕСА_1 за позивачем.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до п. 5 попереднього договору сторони передбачили наслідки невиконання умов попереднього договору, а саме: повернення всієї суми авансового платежу. Крім цього, відповідач наголошує, що згідно з частиною третьою статті 635 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, а відповідно до п. 14 вказаного договору сторони зазначили, що зі змістом ст. 525, 635 Цивільного кодексу України вони ознайомлені і проект попереднього договору відповідає волевиявленню сторін і ними схвалений та нез`ясованих питань у них немає. З посиланням у тому числі на наведене, відповідач заявляє, що позов не визнає, у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 Цивільного кодексу України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 522/14890/16-ц (провадження N 14-498цс18).

Згідно зі статтею 13, частиною першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом, тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2024 року у справі N 522/22397/18 (провадження N 61-15761св23) та у постанові від 15 січня 2025 року у справі N 293/1491/23 (N 61-10485св24).

В обґрунтування вимоги про визнання попереднього договору удаваним, позивач посилається на те, що відповідач залучав кошти фізичних осіб, таких як позивач для фінансування будівництва житлового будинку за адресою: с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський район (зараз Бучанський район) Київської області по АДРЕСА_1. Єдиною причиною, як зазначає позивач, неукладення з такими особами інвестиційних договорів/ договорів про пайову участь у фінансуванні будівництва є бажання уникнути державного контролю за здійснення такої будівельної діяльності, а також уникнення необхідності дотримання вимог законодавства щодо такої діяльності. В попередньому договорі визначені всі істотні умови об`єкту фінансування - номер квартири, поверх, адреса, площа. У попередньому договорі також зазначено про умови, за яких буде вважатися, що продавець виконав свій обов`язок за попереднім договором, а саме стан готовності будинку та квартири. Враховуючи наведене, позивач вважає, що правомірним є задоволення позову в частині визнання попереднього договору удаваним правочином та, керуючись ч. 2 статті 235 ЦК України, врегулювання відносин, що склалися між позивачем та відповідачем за правилами, передбаченими для врегулювання відносин інвестора та забудовника.

Інвестиційний договір - основний правовий документ, що регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності. Він є правовою формою взаємовідносин між інвестором та іншими учасниками інвестиційної діяльності. Договір має відповідати сутності інвестування, тобто закріплювати факт вкладання коштів або інших матеріальних чи інтелектуальних цінностей в об`єкт інвестування; визначати мету та основні права та обов`язки сторін.

Відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України (у редакції чинній на дату укладення договору), попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що воля сторін оспорюваного договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що передбачені попереднім договором та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені оспорюваним правочином, а також судом першої інстанції зазначено, що сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга ст. 628 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги позивача про визнання попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. удаваним. В цій частині рішення суду першої інстанції учасниками спору не оскаржується.

Водночас, статтею 655 Цивільного кодексу України (у зазначеній редакції) визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою та другою статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що за своєю суттю укладений між позивачем і відповідачем договір є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів, що, як наведено вище, не заборонено законом. Так, згідно змісту оспорюваного правочину багатоповерховий будинок, в якому продавець зобов`язується продати покупцю квартиру недобудований та не введений в експлуатацію, а відтак, сплачений покупцем аванс у розмірі 367 596,00 грн., на виконання такого договору, є підставою для визнання його правової природи, як інвестування будівництва.

Також, доводи скаржника про те, що суд першої інстанції, кваліфікуючи договір як змішаний з елементами інвестиційного, вийшов за межі волевиявлення сторін - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки суд першої інстанції правильно визначив саме правову природу спірних правовідносин за укладеним згідно волевиявлення сторін правочином, як інвестування будівництва. Скаржником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було доведено належними доказами, що воля сторін наведеного договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що передбачені попереднім договором та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені таким правочином.

Що стосується вимог позивача про визнання за нею майнових прав на квартиру № 114 у житловому будинку за адресою: с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський район (наразі Бучанський район) Київської області по АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

За змістом положень статей 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18) зазначено, що:

"захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Судами встановлено, що ОСОБА_4 виконав свої зобов`язання сторони за договором №0326/322-405 пайової участі у будівництві в повному обсязі, сплатив пайові внески та додаткові внески у визначених договорами сумах, у зв`язку з чим, за умовами договору, набув майнових прав щодо "долі пайщика", зокрема, права на отримання в подальшому спірної квартири та двох місць для паркування. Отже, висновки судів про те, що до завершення будівництва об`єкту нерухомості, а саме 4-кімнатної квартири АДРЕСА_1 (1 черга будівництва, 4- секційний будинок), а також місця паркінгу у другій черзі будівництва блок "В" комплексу по АДРЕСА_1 на другому поверсі і введення їх в експлуатацію, позивачу, як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт, є правильними.

Встановивши під час розгляду справи, що відповідачем не виконувалися належним чином взяті на себе зобов`язання,а також, враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 на той час не було введено в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем майнових прав на вищевказані спірні об`єкти".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) зазначено, що:

"захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Встановивши під час розгляду справи, що позивачка повністю сплатила вартість пайового внеску за нерухоме майно, а також ту обставину, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, ТОВ "Фірма "Консоль ЛТД" припинило діяльність, що ставить під сумнів можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про визнання майнових прав за позивачкою на об`єкт інвестування".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) вказано, що:

"під майновим правом слід розуміти "право очікування", що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно у майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).

Оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивачки на спірне нерухоме майно, хоч вона і сплатила пайові внески у повному обсязі, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що є підстави для визнання за позивачкою майнових прав на квартиру".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 1522/16455/12 (провадження № 14-370цс19) зазначено, що

"установивши під час розгляду справи, що відповідач - ТОВ фірма "Консоль ЛТД" не виконало належним чином узятих за договором зобов`язань, хоч позивачі і сплатили пайові внески в повному обсязі, тобто вчинили дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що є підстави для визнання за позивачами майнових прав на спірні квартири.".

Аналогічні висновки по суті вирішеного спору зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 761/9951/15-ц (провадження № 14-614цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 761/20844/13-ц (провадження № 14-146цс19) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що:

"відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів з фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що:

"13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає у тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України).

Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти.".

Як підтверджується наявними матеріалами справи, між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021, відповідно до умов якого за цим договором у строк до тридцятого березня дві тисячі двадцять другого року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 114 (сто чотирнадцять) загальною площею 29 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в селі Софїівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по АДРЕСА_1 (дев`яносто сім дріб двадцять два), секція 3, та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором (п. 1).

За своєю суттю укладений між позивачем і відповідачем договір є змішаним, оскільки у ньому містяться елементи різних договорів, що не заборонено законом. Так, згідно змісту наведеного правочину багатоповерховий будинок, в якому продавець зобов`язується продати покупцю квартиру недобудований та не введений в експлуатацію, тобто на стадії будівництва, а відтак, сплачений покупцем аванс у сумі 367 596,00 грн., на виконання такого договору, є за своєю правововою природою, інвестуванням будівництва.

Проте, як встановлено вірно судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, продавцем, у порушення умов попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, у встановлений таким договором строк до 30.03.2022, не було добудовано житловий будинок, в якому мала розташовуватись квартира, що є предметом продажу за попереднім договором та за яку покупцем сплачено аванс, не введено об`єкт будівництва в експлуатацію та, відповідно, не передано покупцю квартиру.

Також, відповідно до п. 3 попереднього договору, підготовкою і збиранням документів на квартиру, що розташована за вказаною адресою, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири займається продавець. Таким чином, саме на продавця (відповідач) умовами попереднього договору покладено обов`язок організації та підготовки до укладення основного договору, що ним виконано не було.

Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, у тому числі всупереч меті такого права.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що саме недобросовісна поведінка відповідача призвела до не укладення у встановлений попереднім договором строк договору купівлі-продажу квартири, тобто основного договору.

Також, судом першої інстанції обгрунтовано враховано, що позивач залишок суми - ціни продажу квартири у розмірі 100,00 грн. мав сплати, згідно умов попереднього договору, у день підписання основного договору, а відтак саме поведінка відповідача призвела до не здійснення позивачем повної оплати квартири, що вона мала намір придбати за основним договором.

Одночасно, суд також враховує, що для повної оплати вартості квартири, що позивач має намір отримати у власність нею не було сплачено кошти у сумі саме 100,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29, від 26.07.2007). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998).

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 13.09.2023 р. у справі № 204/2321/22 наголосила, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку відмова у задоволенні позову, у зв`язку з нездійсненням сплати залишку вартості квартири, що позивач має намір отримати у власність, у сумі 100,00 грн., як наслідок, буде саме застосуванням надмірного формалізму, що безпосередньо вплине на справедливість вирішення цього спору, а такі дії не можуть бути допущені судом. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2029 у справі № 916/4644/15, суд апеляційної інстанції зазначає, що Великою Палатою зроблено наступні висновки:

- Інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Відтак, зазначений договір передбачає як грошові, так майнові права (обов`язки) сторін договору;

- з огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що внаслідок укладення інвестиційного договору між боржником та скаржниками виникли виключно майнові зобов`язання, а їх вимоги мають речово-правовий характер, оскільки це спростовується як змістом заяв про визнання вимог, так і наведеним вище аналізом норм права про правову природу інвестиційного договору, який поєднує положення низки різних договорів, передбачених ЦК України, та може бути підставою виникнення у його сторін також грошових зобов`язань.

- Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему щодо відсутності єдиного підходу до вирішення спорів і встановлення правової природи вимог (грошових або майнових), які виникають у справах про банкрутство щодо звернення фізичних осіб вкладників (інвесторів) у справу про банкрутство забудовника, в той час коли укладені між боржником та кредитором інвестиційні договори продовжують діяти і щодо боржника ще не введено ліквідаційну процедуру у справі про банкрутство, визначила, що правова природа інвестиційного договору передбачає поєднання положень низки різних договорів, передбачених ЦК України, та може бути підставою виникнення у його сторін також грошових зобов`язань;

- встановлення правової природи вимог (грошових або майнових) які виникають у справах про банкрутство щодо звернення фізичних осіб вкладників (інвесторів) у справу про банкрутство забудовника, в той час коли укладені між боржником та кредитором інвестиційні договори продовжують діяти і щодо боржника ще не введено ліквідаційну процедуру у справі про банкрутство;

- ВП ВС не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що внаслідок укладення інвестиційного договору між боржником та скаржниками виникли виключно майнові зобов`язання, а їх вимоги мають речово-правовий характер;

- Правова природа інвестиційного договору поєднує положення низки різних договорів, передбачених ЦК України, та може бути підставою виникнення у його сторін також грошових зобов`язань.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що правова природа інвестиційного договору поєднує положення низки різних договорів, передбачених ЦК України, та може бути підставою виникнення у його сторін також грошових зобов`язань, а не тільки виключно грошових зобов?язань. При цьому, у даній справі позивач звернувся за захистом своїх саме майнових прав на проінвестовану квартиру, обравши відповідний спосіб захисту згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, з урахуванням ст. 14 ГПК України. Крім того, позивач станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції не подавала заяву про визнання її кредитором відповідача в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, про що зазначено нею у відзиві на апеляційну скаргу. Таким чином, доводи скаржника в цій частині є необгрунтованими.

Також, доводи скаржника у додаткових письмових поясненнях стосовно неефективності обраного позивачем способу захисту - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки позивачем в контексті спірних правовідносин обрано ефективний спосіб захисту, що узгоджується, зокрема, і з вищенаведеними висновками у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в сукупності, враховуючи, що позивачем було належним чином виконано умови попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021 щодо сплати авансу в сумі 367 596,00 грн., решту суми вартості квартири, яку вона має намір придбати, у розмірі 100,00 грн. нею не було сплачено лише з-за недобросовісної поведінки відповідача, з урахуванням того, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, а відповідач звернулась до суду з заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність і наразі триває процедура реструктуризації боргів останньої, що ставить під сумнів можливість виконання нею своїх зобов`язань за договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача в частині визнання майнових прав за позивачкою на об`єкт інвестування, а саме, квартиру АДРЕСА_1 . Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Також, позивач у позові просив суд першої інстанції зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем, і у задоволенін позовної вимоги позивача в ціі частині судом першої інстанції було відмовлено, з огляду на те, що позивач заявивши вимогу про визнання за нею майнового права на квартиру в недобудові, скористалась саме ефективним способом захисту права, так як рішення про задоволення такого позову є підставою для здійснення державної реєстрації відповідного права, а відтак, не є необхідним заявлення додатково вимоги про зобов`язання державного реєстратора здійснити реєстрацію майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем. І в даному випадку позивачем заявлено вимогу про зобов`язання реєстратора вчинити дії за відсутності спору, так як відсутня відмова реєстратора щодо вчинення відповідних дій. В цій частині рішення суду першої інстанції учасниками спору не оскаржується.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що часткове задоволення позову не впливає на процедуру реструктуризації боргів та введений мораторій на задоволення вимог кредиторів у справі про неплатоспроможність відповідача, оскільки позивач станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції не подавала заяву про визнання її кредитором відповідача в порядку статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, а позивачем у даній справі заявлено вимоги стосовно визнання за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору від 01.06.2021, який укладено саме між позивачем та відповідачем стосовно чітко визначеної квартири АДРЕСА_3 . За вищенаведених обставин, відсутні і підстави для залучення у дані справі усіх кредиторів боржника.

Також, доводи скаржника про те, що суд ігнорував участь третьої особи (арбітражного керуючого), яка не надала аргументів, але мала б оцінити вплив на процедуру банкрутства - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи, адже ухвалою Господарського суду Київської області від 14.03.2024 було залучено керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Приходька Д.В. до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а також здійснювалось повідомлення арбітражного керуючого про розгляд справи, докази чого наявні в матеріалах справи. Крім того, в судовому засіданні 03.07.2024, 18.09.2024 арбітражний керуючий Приходько Д.В. приймав участь у судових засіданнях. Також, арбітражний керуючий правом на участь в судових засіданнях 20.11.2024, 18.12.2024, 21.05.2025 не скористався з власної ініціативи.

Крім того, доводи скаржника про те, що розгляд справи у спрощеному провадженні без повного з?ясування обставин призвів до необгрунтованого рішення - судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що спростовуються наявними матеріалами справи. Крім того, суд першої інстанції в ухвалі від 14.03.2024 обгрунтовано зазначив, що:

- відповідно до положень частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею;

- частиною другої вказаної статті Кодексу визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника;

- склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України;

- Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

- заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство(неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження;

- заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження;

- позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі;

- відповідно до п. 2 частини першої ст. 12 ГПК України, господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного);

- розглянувши матеріали зазначеної позовної заяви, суд дійшов висновку, що вони є достатніми для прийняття її до розгляду та відкриття провадження у справі, в межах провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ;

- врахувавши те, що позивачем в позові не заявлено мотивованого клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд дійшов висновку, що справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким частково задоволено позовні вимоги, а саме в частині визнання за ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 дія оскаржуваного рішення була зупинена, і за наслідками апеляційного розгляду оскаржуване рішення залишено без змін, а тому його дія поновлюється.

Розподіл судових витрат

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі №911/2308/23 (911/463/24).

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі № 911/2308/23 (911/463/24) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.05.2025 у справі № 911/2308/23 (911/463/24) - залишити без змін.

3. Матеріали справи Господарського суду Київської області № 911/2308/23 (911/463/24) повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано: 17.03.2026.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.М. Остапенко

С.В.Сотніков