ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2026 р. Справа №921/343/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді І.Ю. Панова

О.С. Скрипчук,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" б/н від 29.10.2025 року (вх. № 01-05/3170/25 від 29.10.2025 року)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року (суддя І.П.Шумський; повне рішення складено 22.10.2025 року)

у справі № 921/343/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" (надалі ТзОВ "Прет Сервіс Енергозмін")

до відповідача: Державного комерційного підприємства "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (надалі ДКП "ТЕПОП")

про стягнення боргу в сумі 218657,96 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

11.06.2025 року ТзОВ "Прет Сервіс Енергозмін" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ДКП "ТЕПОП" про стягнення боргу в сумі 218657,96 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії споживачу №2024/83 від 15.03.2024 року в частині оплати за спожиту електричну енергію.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року у справі №921/343/25 відмовлено у позові.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 15.03.2024 року між ТзОВ "Прет Сервіс Енергозмін" та ДКП "ТЕПОП" укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 2024/83.

Суд зазначив, що на виконання умов договору за період з жовтня 2024 року до лютого 2025 року позивач поставив відповідачу електричну енергію в обсязі фактичного споживання.

В оскарженому рішенні зазначено, що у порушення договірних зобов`язань відповідач не оплатив вартість спожитого обсягу електричної енергії, внаслідок чого станом на 11.06.2025, утворилась заборгованість в сумі 218657,96 грн, на підтвердження існування якої позивачем долучено до позову виставлені відповідачу рахунки та акти про використану електричну енергію за період з жовтня 2024 року по лютий 2025 року.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне комерційне підприємство "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"/відповідач з 11.02.2025 року перебуває у стані припинення.

В рішенні зазначено, що оскільки позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права, заявивши позов про стягнення грошової суми до відповідача, який перебуває в стані припинення, у той час як законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється, шляхом звернення із відповідними вимогами до ліквідаційної комісії такої особи, суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові, а належним способом захисту прав позивача є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника кредиторських вимог.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року у справі №921/343/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Зокрема зазначає, що позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника - юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, відповідає способу захисту, встановленому законом, і цей спосіб захисту є ефективним. В поданій апеляційній скарзі позивач покликається на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 року у справі №905/451/22. Вказує, що об`єднана палата відступила від викладених у постановах Верховного Суду висновків про те, що якщо юридична особа перебуває у стані припинення, то належному способу захисту прав кредитора відповідає позовна вимога про зобов`язання юридичної особи включити до проміжного ліквідаційного балансу боржника вимог кредитора, а не про стягнення з такої юридичної особи боргу.

06.11.2025 року позивач через систему «Електронний суд» подав заяву б/н від 06.11.2025 року (вх. № 01-04/8412/25 від 06.11.2025 року), в якій просив вважати викладеним пункт 3 прохальної частини апеляційної скарги в редакції вказаної заяви.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач не надавав письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Апеляційне провадження у справі

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі №921/343/25 визначено суддю О.В. Зварич, суддів: І.Ю. Панову, О.С. Скрипчук.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі №921/343/25 та ухвалено здійснити перегляд рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З`ясовуючи обставини стосовно ознайомлення учасників справи з порядком розгляду вказаної справи, суд встановив таке.

Ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 року про розгляд справи №921/343/25 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 05.11.2025 року доставлено до електронних кабінетів учасників справи в підсистемі ЄСІКС «Електронний суд», що підтверджується довідками відповідального працівника суду.

Отже, суд вчинив дії щодо належного повідомлення учасників справи про порядок розгляду справи №921/343/25.

На час ухвалення вказаної постанови від учасників справи не надходило жодних заяв чи клопотань щодо порядку розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" б/н від 29.10.2025 року (вх. № 01-05/3170/25 від 29.10.2025 року) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року у справі № 921/343/25.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст. 114 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд визнав необхідним ухвалити постанову у цій справі в межах розумного строку.

Обставини справи

Як вбачається із наявних у справі копій документів, 15.03.2024 року між ТзОВ "Прет Сервіс Енергозмін" (постачальник) та ДКП "ТЕПОП" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 2024/83.

Відповідно до пункту 1.1 цей договір про постачання електричної енергії споживачу є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору.

За положеннями пункту 1.2 договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (надалі ПРРЕЕ) та є однаковими для всіх споживачів.

Згідно із пунктом 2.1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору.

У заяві-приєднання до вказаного договору початок постачання визначено з 23.03.2024 року.

Згідно з пунктом 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору.

За змістом пункту 5.2 договору спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника.

Відповідно до пункту 5.5 договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

За приписами пункту 5.6 договору розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (спецрахунок). Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього договору. Спецрахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Згідно із пунктом 5.7 договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.

У відповідності до пункту 5.9 договору у разі виникнення у споживача заборгованості за електричну енергію за цим договором споживач повинен звернутися до постачальника із заявою про складення графіка погашення заборгованості на строк не більше 12 місяців та за вимогою постачальника подати довідки, що підтверджують неплатоспроможність (обмежену платоспроможність) споживача.

Згідно із підпунктом 1 пункту 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 9.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством.

За приписами пункту 13.1 цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору, та сплаченого рахунку (квитанції) постачальника.

В пункті 14.1 договору зазначено, що невід`ємною частиною цього договору є: Додаток 1 «Заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу»; Додаток 2 «Комерційна пропозиція до договору про постачання електричної енергії»; Додаток 3 «Договірні обсяги постачання електричної енергії споживачу».

Позивачем до позовної заяви додано копію індивідуальної комерційної пропозиції «Оплата за фактом споживання електричної енергії», що є додатком 2 до вказаного договору.

Згідно з пунктом 2.1 комерційної пропозиції розрахунковий період - календарний місяць (розрахунковим періодом вважається період, який починається з 01 числа поточного місяця та закінчується в останній календарний день місяця).

Відповідно до пунктів 4.1 - 4.3 комерційної пропозиції «Спосіб та терміни оплати» оплата за фактично спожиту електроенергію відповідно до даних комерційного обліку. Термін надання рахунка за спожиту електроенергію електропостачальником протягом 3 робочих днів з моменту отримання інформації про обсяги споживання, згідно з даними комерційного обліку.Термін оплати рахунків - 5 робочих днів від дати отримання рахунка.

Відповідно до пункту 6.1 комерційної пропозиції здійснення розрахунків за спожиту електричну енергію може здійснюватись через систему онлайн-розрахунків «Персональний кабінет» на web-сайті постачальника.

За приписами пункту 6.3 комерційної пропозиції онлайн-розрахунки сторони проводять в електронному вигляді, а саме: акти, рахунки, повідомлення про припинення постачання електроенергії, акти звірки та інші документи (надалі - документи), якими сторони здійснюють обмін у процесі виконання цього договору надаються сторонами в електронному вигляді через персональний кабінет. Такі електронні документи визначаються сторонами як офіційні.

Згідно із пунктом 6.4 комерційної пропозиції споживач самостійно отримує рахунок на оплату електричної енергії не пізніше 10 (десятого) календарного дня наступного за розрахунковим періодом у персональному кабінеті. Якщо рахунок за спожиту електроенергію не був отриманий споживачем через персональний кабінет на 10 (десятий) календарний день, наступний за розрахунковим - він вважається таким, що вручений постачальником споживачу 10 (десятого) календарного дня, наступного за розрахунковим місяцем та споживач вважається з ними ознайомлений. Строк оплати такого рахунку обчислюється з наступного робочого дня після його вручення.

За змістом пункту 8.1 комерційної пропозиції договір набирає чинності з дати постачання електричної енергії, вказаної у заяві-приєднання споживача до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу, якщо протягом трьох робочих днів споживачу не буде повідомлено про його невідповідність критеріям обраної комерційної пропозиції.

Відповідно до пункту 8.2 комерційної пропозиції договір діє з моменту набрання чинності до 31.12.2025 року.

Матеріали справи містять копію обсягів постачання електричної енергії споживачу за січень-грудень, що є додатком 3 до договір про постачання електричної енергії споживачу №2024/83 від 15.03.2024 року.

До позову позивачем долучено копії рахунків за електроенергію: № 241019 від 08.11.2024 року за спожиту у жовтні 2024 року електроенергію обсягом 4391 кВт*год. на суму 44576,23 грн; № 241119 від 06.12.2024 року за спожиту у листопаді 2024 року електроенергію обсягом 9761 кВт*год. на суму 99588,91 грн; № 241219 від 09.01.2025 року за спожиту у грудні 2024 року електроенергію обсягом 16009 кВт*год. на суму 171773,93 грн; № 250119 від 12.02.2025 року за спожиту у січні 2025 року електроенергію обсягом «- 9230 кВт*год.» (- 12271 кВт*год. закупівля е/е корекція + 3041 кВт*год. постачання е/е») на суму «- 98617,27 грн»; № 250219 від 10.03.2025 року за спожиту у лютому 2025 року електроенергію обсягом 120 кВт*год. на суму 1336,16 грн.

Також до позову позивачем долучено копії актів про використану електричну енергію: за жовтень 2024 року обсягом 4391 кВт*год на суму 44576,23 грн; за листопад 2024 року обсягом 9761 кВт*год на суму 99588,91 грн; за грудень 2024 року обсягом 16009 кВт*год на суму 171773,93 грн; за січень 2025 року обсягом «- 9230 кВт*год.» на суму 0 грн; за лютий 2025 року обсягом 120 кВт*год на суму 1336,16 грн, на яких відсутній підпис відповідача.

Листом №665 від 19.03.2025 року позивач надіслав відповідачу згадані вище рахунки за електроенергію та акти про використану електричну енергію.

У справі наявна копія опису вкладення у цінний лист на адресу Державного комерційного підприємства "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (46027, м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, будинок 10), з відтиском штемпеля АТ «Укрпошта» , дата - « 20.03.2025».

У наведеному описі зазначено: лист №665 від 19.03.2025 року, згадані вище рахунки за електроенергію та акти про використану електричну енергію.

Також матеріали справи містять список згрупованих відправлень (список «реєстр_20/03/25_цінний»), в якому адресатом вказаний ДКП "ТЕПОП" із вказаною адресою відповідача (46027, м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, будинок 10), на якому міститься відтиск АТ «Укрпошта» з датою « 20.03.2025» (номер відправлення 946), а також копію фіскального чека з датою надсилання 20.03.2025 року.

Позивачем долучено до позовної заяви трекінг відстеження поштового відправлення (час перевірки статусу відстеження: 27.03.2025; номер відправлення 946), в якому зазначено, що 21.03.2025 року поштове повідомлення вручено одержувачу.

У відповідь на звернення позивача, Акціонерним товариством «Тернопільобленерго» з супровідним листом №2295/44 від 30.05.2025 року надано інформацію щодо фактичних обсягів споживання електричної енергії відповідачем за період з жовтня 2024 року до лютого 2025 року деталізацію звіту щодо фактичного звітного корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) по споживачу Державне комерційне підприємство "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін".

Відповідно до вищевказаної деталізації звіту позивачем здійснено фактичний корисний відпуск електроенергії відповідачу у жовтні 2024 року обсягом 4391 кВт*год., у листопаді 2024 року - 9761 кВт*год., у грудні 2024 року - 16009 кВт*год., у січні 2025 року - «- 9230 кВт*год.», у лютому 2025 року - 120 кВт*год.

В матеріалах справи наявна копія інформаційної довідки №1471666 від 12.06.2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованої щодо відповідача у справі - Державного комерційного підприємства "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (ідентифікаційний код 14053827, місцезнаходження: 46027, м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, будинок 10), де зазначено, що Державне комерційне підприємство "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (ідентифікаційний код 14053827, місцезнаходження: 46027, м. Тернопіль, вул. Тролейбусна, будинок 10) як юридична особа з 11.02.2025 року перебуває в стані припинення на підставі рішення засновників щодо припинення юридичної особи, номер запису 003014303, строк для заявлення вимог - 12.04.2025 року, голова комісії з припинення або ліквідатор - Гусар Іван Олексійович.

28.03.2025 року позивач надіслав голові комісії з припинення (ліквідатору) Державного комерційного підприємства "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" Гусару Івану Олексійовичу цінним листом з описом вкладення у поштове відправлення з присвоєним штрихкодовим ідентифікатором 510 заяву №697 від 27.03.2025 року з кредиторськими вимогами до боржника/відповідача, в якій просив визнати та включити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" до реєстру вимог кредиторів, сплатити заборгованість у розмірі 218657,96 грн до дати завершення процедури припинення (ліквідації) на рахунок UA0476995, надати письмову відповідь щодо розгляду заяви з кредиторськими вимогами у 30-денний строк та зазначив, що у разі відмови або невиконання заяви з кредиторськими вимогами залишає за собою право звернення до суду з метою захисту порушених прав та інтересів.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи трекінгу відстеження поштового відправлення (час перевірки статусу відстеження: 22.05.2025; номер відправлення 510) 31.03.2025 року поштове відправлення вручено одержувачу.

Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору та невиконання ним вимог заяви з кредиторськими вимогами стало підставою для звернення позивача із цим позовом до суду.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування судом неналежного способу захисту, зокрема такого, який, захищаючи права позивача, може призвести до порушення прав іншої особи, незалежно від його ефективності може призводити до порушення Конвенції, на що, зокрема, вказує практика Європейського суду з прав людини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.28), від 21.12.2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) (пункти 139, 140)). Водночас ефективність є необхідною умовою для застосування судом способу захисту.

Звернення до суду за неефективним способом захисту не може бути виправдане посиланням на принцип диспозитивності господарського судочинства, оскільки розгляд відповідної вимоги судом по суті не відповідає ані завданням господарського судочинства, якими є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України), ані статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб правового захисту). Такий розгляд призводить до негативних наслідків не лише для позивача (який перебуватиме у впевненості, що задоволення його вимоги призвело до захисту його прав та інтересів), а й відповідача (який змушений витрачати час та кошти) та є шкідливим для судочинства в цілому, оскільки держава витрачає кошти та ресурс судової системи на ілюзорний судовий процес, в якому захист прав та інтересів позивача є неможливим в принципі. Тому судовий процес за позовною вимогою, задоволення якої завідомо не може призвести до захисту права чи інтересу позивача, є безцільним та не відповідає змісту судового захисту.

Зокрема, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98).

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції встановив, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне комерційне підприємство "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство"/відповідач з 11.02.2025 року перебуває у стані припинення.

Місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позивач у цій справі обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, заявивши позов про стягнення грошової суми до відповідача, який перебуває в стані припинення, у той час як законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється, шляхом звернення із відповідними вимогами до ліквідаційної комісії такої особи, та це є самостійною підставою для відмови в позові. Суд зазначив, що належним способом захисту прав позивача є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника кредиторських вимог.

Зокрема у своєму рішенні суд першої інстанції покликається на постанову Верховного Суду від 25.11.2021 року у справі № 922/2194/21, де вказано, що прийняття судом рішення про задоволення позову про стягнення з боржника, який перебуває в стані припинення, грошових коштів не свідчить про можливість ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не виключає необхідності в подальшому звернутись до ліквідаційної комісії відповідача щодо визнання його кредиторських вимог, та, у випадку відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, повторного звернення до суду. У цій постанові Верховний Суд вказав, що належним способом захисту прав кредитора у є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу особи, що припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, при застосуванні норм права суди зобов`язані враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Вказана норма закріплена у процесуальному Законі з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, що відповідає принципу «правової визначеності».

Господарський процесуальний кодекс визначає процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.01.2026 у справі №910/7385/23, від 03.02.2026 у справі № 902/37/24.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 року у справі №905/451/22 зазначено наступне:

«Об`єднана палата дійшла висновку про те, що знаходження юридичної особи - боржника у стані припинення жодним чином не впливає ані на можливість відкриття виконавчого провадження, ані на примусове виконання судового рішення щодо цього боржника у процедурі виконавчого провадження, зокрема, не тягне закінчення виконавчого провадження і не є підставою для його зупинення.

Отже, позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника - юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, відповідає способу захисту, встановленому законом (примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 статті 16 ЦК України, частина 2 статті 20 ГК України)), і цей спосіб захисту є ефективним.

Об`єднана палата також звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання включити грошові вимоги до проміжного ліквідаційного балансу є неефективною. По-перше, виконання судового рішення про задоволення такої вимоги залежить виключно від волі відповідача. По-друге, навіть виконання такого судового рішення, тобто включення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи, само по собі не гарантує сплати боргу юридичною особою, бо така сплата теж залежить виключно від волі боржника. По-третє, учасники юридичної особи, до проміжного ліквідаційного балансу якої на виконання судового рішення включені грошові вимоги кредитора, або відповідний орган юридичної особи чи відповідний державний орган можуть прийняти рішення про відміну рішення про припинення юридичної особи (частина 11 статті 17, пункт 7 частини 1 статті 251 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань"), внаслідок чого внесення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи втратить будь-яке значення. У цьому випадку кредитору доведеться повторно звертатись до суду, але вже з вимогою про стягнення грошової суми.

...

Враховуючи висновки, сформульовані у цій постанові, об`єднана палата відступає від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 924/478/16, від 20.01.2020 у справі № 922/416/19, від 25.11.2021 у справі №922/2194/21, від 12.09.2023 у справі № 909/101/21 про те, що коли юридична особа перебуває у стані припинення, то належному способу захисту прав кредитора відповідає позовна вимога про зобов`язання юридичної особи включити до проміжного ліквідаційного балансу боржника вимог кредитора, а не про стягнення з такої юридичної особи боргу.

Об`єднана палата зауважує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки про повний перелік постанов, в яких сформульований висновок, від якого відступила об`єднана палата, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний».

Отже, у наведеній постанові об`єднана палата відступила від висновку, наведеного зокрема у постанові Верховного Суду від 25.11.2021 року у справі № 922/2194/21 про те, що коли юридична особа перебуває у стані припинення, то належному способу захисту прав кредитора відповідає позовна вимога про зобов`язання юридичної особи включити до проміжного ліквідаційного балансу боржника вимог кредитора, а не про стягнення з такої юридичної особи боргу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів враховує правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 року у справі №905/451/22, а відтак суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає помилковими висновки суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту прав.

Обраний позивачем спосіб захисту про стягнення з відповідача боргу в сумі 218657,96 грн є ефективним, належним та відповідає згаданим правовим висновкам об`єднаної палати Верховного Суду.

Згідно із частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Закон України «Про ринок електричної енергії» визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Згідно із частиною 1 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

За положеннями частини 6, 7, 11 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу. Регулятор затверджує Примірний договір постачання електричної енергії споживачу, типовий договір постачання електричної енергії споживачу на умовах надання універсальної послуги та типовий договір постачання електричної енергії споживачу постачальником "останньої надії".

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії, з наступними змінами (надалі Правила).

Відповідно до пункту 1.1.1 ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.

Згідно із пунктом 1.2.7 Правил постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.

Пунктом 3.1.1 Правил передбачено, що постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії".

Отже, правовідносини щодо постачання електричної енергії здійснюються на підставі укладеного між сторонами договору в передбаченому Правилами роздрібного ринку електричної енергії порядку.

Згідно із частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 6 цього Кодекс сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У цій справі суд встановив, що 15.03.2024 року між ТзОВ "Прет Сервіс Енергозмін" (постачальник) та ДКП "ТЕПОП" (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 2024/83.

За положеннями пункту 1.2 договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (надалі ПРРЕЕ) та є однаковими для всіх споживачів.

Згідно із пунктом 5.7 договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.

Згідно із підпунктом 1 пункту 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

В пункті 14.1 договору зазначено, що невід`ємною частиною цього договору є: Додаток 1 «Заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу»; Додаток 2 «Комерційна пропозиція до договору про постачання електричної енергії»; Додаток 3 «Договірні обсяги постачання електричної енергії споживачу».

Судом встановлено, що відповідно до пункту 4.3 індивідуальної комерційної пропозиції «Оплата за фактом споживання електричної енергії», котра є додатком 2 до договору № 2024/83, термін оплати рахунків - 5 робочих днів від дати отримання рахунка.

Отже, умовами комерційної пропозиції (яка є невід`ємною частиною укладеного між сторонами договору) визначено термін оплати відповідачем рахунків, а саме 5 робочих днів від дати отримання такого рахунка.

З матеріалів справи вбачається, що листом №665 від 19.03.2025 року позивач надіслав на адресу відповідача акти про використану електричну енергію та рахунки за електроенергію, які отримані відповідачем 21.03.2025 року, що підтверджується відповідним трекінгом поштового відправлення.

Отже, зважаючи на наведене, у відповідача виник обов`язок по сплаті надісланих рахунків до 26.03.2025 року (5 днів від дати отримання вказаних рахунків).

В матеріалах справи №921/343/25 відсутні докази оплати відповідачем вартості використаної електричної енергії у строк, передбачений комерційною пропозицією.

Відтак, колегія суддів констатує про наявність правових підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 218657,96 грн заборгованості за поставлену електричну енергію.

Таким чином, доводи апелянта знайшли своє підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищеописаних правових норм, висновків Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 року у справі №905/451/22, встановлених у цій справі обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Судові витрати

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись п. 10 ч. 3 ст. 2, ст.ст. 8, 86, 114, 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" б/н від 29.10.2025 року (вх. № 01-05/3170/25 від 29.10.2025 року) задовольнити.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 року у справі №921/343/25 скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного комерційного підприємства "Тернопільське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (46027, Тернопільська обл., Тернопільський р-н., м.Тернопіль, вул. Тролейбусна, буд. 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Прет Сервіс Енергозмін" (76019, м. Івано-Франківськ, вул. Надрічна, буд. 4-Б, ) 218657,96 грн заборгованості за поставлену електричну енергію, 2623,90 грн судових витрат за розгляд позовної заяви та 3935,85 грн судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя І.Ю. Панова

Суддя О.С. Скрипчук