РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.02.2026Справа № 910/7621/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 , м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Екіпаж", м. Київ

2. ОСОБА_2 , м. Київ

про визнання недійсним договору, -

За участю представників сторін:

від позивача: Діденко К.А. (адвокат за ордером серія АН№17889554 від 16.09.2025);

від відповідача-1: не з`явились;

від відповідача-2: ОСОБА_2 (особисто).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.06.2025 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач) про визнання недійсним Договору від 09.05.2023 року, укладеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Екіпаж" (відповідач-1) з ОСОБА_2 (відповідач-2), у зв`язку з тим, що вказаний договір укладено відповідачем-2 з перевищенням наданих йому Статутом повноважень.

Ухвалою від 26.06.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

08.07.2025 року від позивача до суду надійшла зава про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.09.2025.

22.07.2025 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він є неналежним відповідачем, оскільки за твердженнями позивача перевищені повноваження у підписанні договору здійснені саме директором ТОВ «Екіпаж».

22.07.2025 року від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що спірний правочин є попереднім договором, предметом якого є зобов`язання про укладення в майбутньому основного договору. За твердженнями відповідача-1 предметом попереднього договору не є майно, роботи або послуги, тому перевищення повноважень не було.

Підготовче засідання 16.09.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 призначено підготовче засідання на 04.11.2025.

В підготовчому засіданні 04.11.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 16.12.2025.

24.11.2025 до суду від відповідача-2 надійшли заперечення, в яких зазначено, що ОСОБА_2 не має знати внутрішніх корпоративних обмежень товариства, а оскільки, на думку позивача, перевищення повноважень вчинені саме директором ТОВ «Екіпаж», тому відповідач-2 є неналежним відповідачем.

25.11.2025 року від відповідача-1 до суду надійшли заперечення, в яких зазначено, що оспорюваний договір укладено 09.05.2023 року, а 22.12.2022 року загальними зборами прийнято рішення про продаж акцій, тому укладення договору було правомірним.

Ухвалою від 16.12.2025 року підготовче засідання в справі закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 24.02.2026 року.

В судовому засіданні 24.02.2026 року в справі оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Екіпаж» (відповідач-1), розмір внеску якого до статутного капіталу, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, складає 11,11%, а саме 1 200,00 грн.

Іншими учасниками ТОВ «Екіпаж» є: ОСОБА_3 (33,33 % статутного капіталу), ОСОБА_4 (33,33 % статутного капіталу), ОСОБА_5 (11,11 % статутного капіталу), ОСОБА_6 (11,11 % статутного капіталу).

Позивач зазначив, що на підставі рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/8975/24 від 26.11.2024 року він отримав копії первинних документів бухгалтерського обліку ТОВ "Екіпаж", з яких встановив, що 09.05.2023 року між ТОВ "Екіпаж" (сторона-1) та ОСОБА_2 (сторона-2) (відповідач-2) укладений Попередній договір.

Відповідно до п. 1 Попереднього договору сторони визнають, що відносини, в які вони вступають, спрямовуються на придбання стороною-2 у сторони-1 акцій, що належать стороні-1: 15000 шт простих іменних бездокументарних акцій Приватного акціонерного товариства «Промзв`язок» (), код цінних паперів (ISIN) UA, номінальна вартість 1 акції 0,05 грн за 120 000,00 грн.

Сторони для реалізації спільної мети укладуть договір купівлі продажу акцій (в подальшому іменується «Основний договір»). (п. 2. Попереднього договору).

Сторона-2 протягом 10 днів з моменту укладення цього Договору зобов`язана перерахувати на рахунок сторони-1 завдаток у розмірі 120 000,00 грн у рахунок оплати акцій, на підтвердження зобов`язання щодо укладення Основного договору і оплати акцій та на забезпечення виконання цих зобов`язань. (п. 7 Попереднього договору).

При цьому, як зазначено в позові, пунктом 9.5.15. Статуту ТОВ "Екіпаж" визначено, що до виключної компетенції загальних зборів Товариства належить надання виконавчому органу попередньої згоди на вчинення значних правочинів, а також схвалення вчинених значних правочинів відповідно до положень п. 9.26 цього статуту та закону.

Пункт 9.26 статуту передбачає, що рішення про надання згоди на вчинення Товариством правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує хоча б один з наступних показників (надалі «значні правочини»), зокрема, 50 відсотків вартості чистих активів Товариства станом на кінець попереднього року.

Позивачем зазначено, що станом на 09.05.2023р, останньою затвердженою фінансовою звітністю ТОВ «Екіпаж», була Фінансова звітність малого підприємства за 2022 рік, затверджена підписами Директора та головного бухгалтера ТОВ «Екіпаж» та подана до органів Державної статистики 14.02.2023р (реєстраційний номер ).

За даними зазначеної фінансової звітності вартість чистих активів товариства на дату укладення договору складала 98000,00 грн (рядок 1495 «Усього за розділом Власний капітал» графи 3 Пасиву балансу мінус рядок 1695 «Усього за розділом поточні зобов`язання» графи 3 Пасиву балансу, тобто 128,0-30,0= 98,0 тис. грн.).

Отже, з урахуванням обмежень, передбачених частиною 2 ст. 44 ЗУ «Про Товариство з обмеженою відповідальністю» директор, міг приймати самостійні рішення щодо укладення договорів на суму, яка не перевищує 49 000,00 тис. грн (тобто 98,0* 50%).

Як вказано в позові, загальних зборів для прийняття рішення про надання згоди на вчинення правочину, а саме договору між ТОВ "Екіпаж" та ОСОБА_2 від 09.05.2023 року на суму 120 000, 00 грн, не відбулося, таким чином, спірний договір було укладено з перевищенням повноважень виконавчого органу товариства та з порушенням внутрішнього порядку прийняття рішень, чим порушено положення ст. 44 Закону України «Про ТОВ», у зв`язку з чим позивач просить суд визнати вказаний договір недійсним.

Відповідач-1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що оспорюваний договір укладено 09.05.2023 року, а саме після того, як 22.12.2022 року загальними зборами прийнято рішення про продаж акцій, тому укладення договору було правомірним. При цьому, спірний правочин є попереднім договором, предметом якого є зобов`язання про укладення в майбутньому основного договору, а тому перевищення повноважень не було.

Відповідач-2 заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що він є неналежним відповідачем, оскільки в позовній заяві позивач посилається на перевищення повноважень у підписанні договору саме директором ТОВ «Екіпаж», а тому це внутрішні корпоративні відносини.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину до моменту визнання його недійсності судом.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

У статті 116 Цивільного кодексу України закріплені права учасників господарського товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

При цьому відповідно до статей 92, 97 Цивільного кодексу України дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З викладеного вбачається, що за укладеним господарським товариством договором, права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.

Представництвом, відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання директором товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника.

Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 910/5676/18, від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16. В ухвалах від 17.12.2019 у справі № 916/1731/18 та від 13.01.2020 у справі № 910/10734/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норм права, викладеного в зазначених постановах.

Як вище встановлено судом, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 увійшов до складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Екіпаж» із розміром внеску до статутного капіталу - 1 200,00 грн, що складає 11% статутного капіталу.

Виконавчим органом Товариства є Генеральний директор. Він здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства (п. 10.1., п. 10.2. Статуту відповідача-1).

До компетенції Генерального директора товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. (пункт 10.4. Статуту відповідача-1).

Відповідно до п. 9.5. Статуту відповідача-1 до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, зокрема, належать:

- прийняття рішень про відчуження та/або вчинення інших правочинів щодо будь-яких належних товариству корпоративних прав та цінних паперів та надання виконавчому органу товариства попередньої згоди на вчинення відповідних правочинів (п. 13);

- надання виконавчому органу попередньої згоди на вчинення значних правочинів, а також схвалення вчинених значних правочинів відповідно до положень п. 9.26. цього статуту (п. 15).

Таким чином, Генеральний директор відповідача-1 має право на укладення спірного договору (вартість якого становить 120 000,00 грн) лише за умов надання згоди загальних зборів учасників товариства на вчинення таких дій та подальшого схвалення цього правочину.

Так, відповідачем-1, на виконання вказаних пунктів Статуту, надано до матеріалів справи Протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Екіпаж» від 22.12.2022 року, відповідно до якого було прийнято рішення про здійснення відчуження певної кількості акцій ПАТ «Промзв`язок» шляхом продажу їх за найбільш вигідною ціною та надано генеральному директору товариства попередньої згоди на вчинення відповідних правочинів для цього продажу.

При цьому, доказів схвалення загальними зборами учасників товариства вчиненого значного правочину (спірного в межах даної справи Попереднього договору від 09.05.2023 року), відповідно до положень п. 9.5. Статуту відповідача-1, сторонами до матеріалів справи не надано.

Водночас, з урахуванням правової позиції викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/5676/18, № 916/2084/17, № 905/2559/17, № 904/10956/16, про те, що підписання директором Товариства Договору без передбаченого статутом попереднього погодження учасниками Товариства може порушувати права та інтереси Товариства, а не корпоративні права Позивача, сформувалася стала єдина судова практика з розгляду спорів у подібних правовідносинах.

ОСОБА_1 не є стороною Попереднього договору від 09.05.2023 року, а обґрунтовує своє право на оспорювання даного Договору тим, що є учасником ТОВ «Екіпаж» із часткою в статутному капіталі останнього в розмірі 11,11%.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними правочинів, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 167 Господарського кодексу України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема, шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг узяти участі у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

Частинами 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За положеннями статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

З наведених норм права вбачається, що за договором, укладеним Товариством, права та обов`язки набуваються самим Товариством як стороною договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього Товариства укладенням Товариством договору ніяк не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання виконавчим органом Товариства (директором) договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього Товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого Товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені Товариства, а не його учасника.

Отже, підписання оспорюваного договору з порушенням, як стверджує позивач, вимог чинного законодавства може свідчити про порушення прав та інтересів самого Товариства, а не корпоративних прав його учасників.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/1500/18 та № 916/1134/18.

За перелічених обставин, враховуючи відсутність порушення Договором прав та інтересів Позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд не надає оцінку іншим доводам останнього, викладених у позовній заяві.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В сукупності зазначеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та виходячи з наведених вище норм процесуального законодавства, суд дійшов про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір позивача, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, залишається за позивачем.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за ОСОБА_1 судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 11.03.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ