ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4260/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Ніконової Д.І.

розглянувши справу № 916/4260/25 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Залізничні експрес-перевезення /, адреса 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 15/2, офіс 3/

до відповідача: Акціонерного товариства Одеський припортовий завод /, адреса 65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Заводська, 3/

про стягнення 9 177 123,60 грн

за участі представників учасників справи:

від позивача: адвокат Калініченко Б.І. за ордером;

від відповідача: Сімоненко І.О. в порядку самопредставництва юридичної особи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Залізничні експрес-перевезення /ТОВ Залізничні експрес-перевезення, ТОВ ЗЕП, позивач/ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. №4380/25 від 21.10.2025/ до Акціонерного товариства Одеський припортовий завод /АТ Одеський припортовий завод, АТ ОПЗ/ про стягнення 9 177 123,60 грн., з яких 7 450 224,22 грн - заборгованість , 1 143 841,23 грн - пеня, 169 015,61 грн - 3% річних 414 042,54 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ Залізничні експрес-перевезення посилається на неналежне виконання АТ Одеський припортовий завод зобов`язань за Договором про надання послуг № 01/08-2024 з додатковими угодами щодо продовження строку його дії. Зазначає, що в рамках вказаного Договору ТОВ «ЗЕП», у період часу з серпня 2024 року по червень 2025 року надав АТ «ОПЗ» послуги з обслуговування залізничного транспорту на загальну суму 10 359 344,20 грн. В свою чергу, АТ «ОПЗ», за виставленими рахунками, частково виконало свої зобов`язання із погашення вказаної заборгованості, сплативши на користь ТОВ «ЗЕП» 2 909 120,00 грн. Станом на дату звернення до суду АТ «ОПЗ» свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги з технічного обслуговування залізничного транспорту у повному обсязі не виконало.

При цьому позивач вказує, що станом на 20.10.2025 року АТ «ОПЗ» не виконало свої грошові зобов`язання за договором перед ТОВ «ЗЕП» на загальну суму 7 450 224,22 грн, чим порушило положення п. 2.10. Договору, а також вимоги ст. ст. 525, 526 ЦК України. Вказує, що розмір пені, яку має сплатити АТ «ОПЗ» на користь ТОВ «ЗЕП», становить 1 143 841,23 грн. Розмір 3% річних, що має сплатити АТ «ОПЗ» на користь ТОВ «ЗЕП», становить 169 015,61 грн, а загальна сума інфляційних втрат відповідно 414 042,54 грн.

Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 525, 526, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 24.10.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі № 916/4260/25; справу прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на "18" листопада 2025 р. на 11:30 год.

09.12.2026 від відповідача судом отримано додаткові пояснення у справі /вх.№39346/25 від 09.12.2026/, в яких АТ Одеський припортовий завод просить зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій та 3% річних у справі №916/4260/25 виходячи з загальних засад цивільного і господарського законодавства, принципів справедливості і критеріїв такого відшкодування на 90%.

При цьому відповідач посилається на те, що сторонами були підписані Акти наданих послуг на загальну суму 10 359 344,22 грн, АТ «ОПЗ» було сплачено 2 909 120 грн. Залишок заборгованості 7 450 224,22 грн. Звертає увагу суду, що відповідачем підписано Акт звірки взаємних розрахунків, розмір заборгованості обліковується в АТ «ОПЗ» і, таким чином, не є спірною. Затримка здійснення оплати з простроченням терміну, що передбачений договором, виникли з підстав, що не залежать від відповідача, а саме: АТ «Одеський припортовий завод» є підприємством державного сектору економіки, 99,57 % акцій якого належать державі Україна. Крім того, Наказом Фонду державного майна України від 08 червня 2018 року № 767 прийнято рішення про приватизацію державного пакету акцій, що становить 99,5667 % статутного капіталу ПАТ «Одеський припортовий завод» (АТ «ОПЗ»). Відповідач також зазначає, що АТ «Одеський припортовий завод» є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, що встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», ПАТ «Одеський припортовий завод» (00206539) у категорії «Хімічний комплекс».

Також Наказом Командування військово-морських сил збройних сил України та Одеської обласної військової адміністрації від 19.07.2025 № 113/18 «Про деякі питання безпеки в умовах правового режиму воєнного стану» акціонерному товариству «Одеський припортовий завод» заборонено перевалку, зберігання, обробку, транспортування, накопичення вибухонебезпечних вантажів (технічного аміаку, аміачних селітри та добрив, аміачної води та інших аміаковмісних речовин). При цьому, основним завданням АТ «ОПЗ» є виробництво аміаку, карбаміду та іншої хімічної продукції. АТ «ОПЗ» також приймає та перевантажує в морські судна на експорт продукцію інших підприємств: аміак, карбамід, метанол і рідкі комплексні азотні добрива. Хімічна продукція від інших підприємств надходить на перевантажувальні комплекси заводу залізницею та аміакопроводом довжиною 2417 км (https://opz.odessa.net/about/). Акціонерне товариство «Одеський припортовий завод» не зважаючи на остаточне зупинення виробництва аміаку та карбаміду, намагався перепрофілювати свою діяльність і долучився до «зернової угоди» щодо перевалки зернових культур на морські судна, однак, остання ворожа атака на територію АТ «ОПЗ» (кримінальне провадження за вказаним фактом внесено до ЄРДР 24.06.2025 за № 0000370) призвела до масштабних пошкоджень зернових сховищ та ліній завантаження на морські судна, у зв`язку з чим, на сьогодні не має можливості виконувати і цей вид діяльності. Усі ці обставини призвели до повного блокування роботи підприємства і тяжкого фінансового стану, а також, неможливості розрахунки за своїми зобов`язаннями, у тому числі і з заборгованості з виплати заробітної плати та погашення заборгованості кредиторам.

Крім того, 12.09.2025 року в.о. начальника відділу Південного відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано постанову про арешт коштів боржника у зведеному виконавчому провадженні №77602395, якою було вирішено накласти арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/ електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику - Акціонерному товариству Одеський припортовий завод (адреса: Одеська обл., м. Південне, вулиця Заводська будинок 3; ) у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 5 452 335,01 гривень (UAH).

За таких обставин, як вказує відповідач, АТ «Одеський припортовий завод» було повністю позбавлено можливості виконати свої зобов`язання за договором, а саме, провести своєчасно оплату рахунків, а покладання на АТ «ОПЗ» додаткового фінансового тягарю у вигляді пропонованих позивачем до стягнення пені, інфляційних та 3 % річних ускладнить і без того складну економічну ситуацію на АТ «ОПЗ», призведе до ускладнення процедури виходу із кризової ситуації. З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що майновий стан АТ «ОПЗ», а також його значення для економіки України як стратегічного підприємства хімічної промисловості, яке перебуває в процедурі приватизації мають бути враховані, як обставини, що свідчать про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій та 3% річних, що були нараховані ТОВ «Залізничні експрес-перевезення» за несвоєчасне виконання зобов`язань АТ «ОПЗ» зі сплати за Договором про надання послуг № 01/08-2024 від 01.08.2024, нарахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України.

У підготовчому засіданні 10.12.2025 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого судового засідання та оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 13.01.2026 о 12:45.

У підготовчому судовому засіданні 13.01.2026 судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи № 916/4260/25 до судового розгляду справи по суті на 28.01.2026 на 10:00 год.

У підготовчому судовому засіданні 13.01.2026 судом оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи № 916/4260/25 до судового розгляду справи по суті на 28.01.2026 на 10:00 год.

Однак, судове засідання 28.01.2026 о 10:00 не відбулося у зв`язку технічною несправністю системи відеоконференції у представника позивача.

Ухвалою суду від 30.01.2026 призначено по справі № 916/4260/25 судове засідання для розгляду справи по суті на 24.02.2026 на 14:00.

В судовому засіданні 24.02.2026 представник позивача Калініченко Б.І. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача Сімоненко І.О. в судовому засіданні просила суд частково відмовити в задоволенні позовної заяви, по можливості зменшити заборгованість.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши представників учасників справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні при безпосередньому дослідженні доказів, 30.09.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Залізничні Експресперевезення» та Акціонерне товариство «Одеський припортовий завод» уклали договір про надання послуг № 01/08-2024 з додатковими угодами /додаткова угода № 1 від 19.12.2024 до договору про надання послуг № 01/08-2024 від 01.08.2024 та додаткова угода № 2 від 04.02.2025 до договору про надання послуг № 01/08-2024 від 01.08.2024 /щодо продовження строку його дії.

Відповідно до п. 1.1. Договору ТОВ «ЗЕП» за письмовим замовленням АТ «ОПЗ», надає йому послуги з обслуговування залізничного транспорту, що за правом власності належить АТ «ОПЗ», шляхом надання професійних працівників, перелік, завдання та обов`язки яких надані в додатку 1 до Договору, а замовник оплачує вартість наданих йому послуг за ціною та умовами, передбаченими Договором. Вартість закупівлі послуг з обслуговування залізничного транспорту становить 7 545 600,00 грн із врахуванням ПДВ (п. 2.1. Договору).

В свою чергу, п. 2.10. Договору встановлено, що оплата наданих ТОВ «ЗЕП» послуг з обслуговування залізничного транспорту здійснюється АТ «ОПЗ» на підставі акту наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту та виписаного Позивачем рахунку на оплату, протягом 5-ти робочих днів з дня їх отримання.

Положеннями п. 4.3. Договору встановлено, що за порушення термінів оплати, передбачених умовами цього Договору, АТ «ОПЗ» на підставі розрахунку складеного ТОВ «ЗЕП», оплачує останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка нараховується на суму заборгованості за кожен день прострочення платежу.

З матеріалів справи вбачається, що у період часу з серпня 2024 року по червень 2025 року позивач ТОВ «ЗЕП» надав відповідачу АТ «ОПЗ» послуги з обслуговування залізничного транспорту на загальну суму 10 359 344,20 грн, що підтверджується наступними первинними бухгалтерськими документами:

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.08.2024 року № 76 на суму 1 509 120,00 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 30.09.2024 року № 81 на суму 1 509 120,00 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.10.2024 року № 92 на суму 1 509 120,00 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 30.11.2024 року № 102 на суму 1 292 678,83 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.12.2024 року № 111 на суму 534 916,70 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.01.2025 року № 2 на суму 1 184 458,27 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 28.02.2025 року № 10 на суму 763 644,82 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.03.2025 року № 17 на суму 634 935,66 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 30.04.2025 року № 22 на суму 592 229,14 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 31.05.2025 року № 30 на суму 592 229,14 грн;

- акт наданих послуг з обслуговування залізничного транспорту від 12.06.2025 року № 36 на суму 236 891,66 грн.

Вказані документи були отримані відповідачем та відповідно підписані і скріплені печаткою підприємства. В свою чергу, АТ «ОПЗ», за виставленими рахунками, частково виконало свої зобов`язання із погашення вказаної заборгованості, сплативши на користь ТОВ «ЗЕП» 2 909 120,00 грн, що підтверджується наступними документами:

- платіжна інструкція від 26.09.2024 року № 13785 на суму 1 000 000,00 грн, часткова оплата акту від 31.08.2024 року № 76, на підставі рахунку від 31.08.2024 року № 90;

- платіжна інструкція від 27.09.2024 року № 13803 на суму 509 120,00 грн, часткова оплата акту від 31.08.2024 року № 76, на підставі рахунку від 31.08.2024 року № 90;

- платіжна інструкція від 20.11.2024 року № 841 на суму 300 000,00 грн, часткова оплата акту від 31.10.2024 року № 92, на підставі рахунку від 31.10.2024 року № 110;

- платіжна інструкція від 26.12.2024 року № 14950 на суму 500 000,00 грн, часткова оплата акту від 30.09.2024 року № 81, на підставі рахунку від 30.09.2024 року № 97;

- платіжна інструкція від 27.12.2024 року № 15007 на суму 300 000,00 грн, часткова оплата акту від 30.09.2024 року № 81, на підставі рахунку від 30.09.2024 року № 97;

- платіжна інструкція від 17.01.2025 року № 212 на суму 300 000,00 грн, часткова оплата акту від 30.09.2024 року № 81, на підставі рахунку від 30.09.2024 року № 97.

Крім того, з метою фіксації стану розрахунків, позивач та відповідач 12.09.2025 склали та підписали акт звірки взаємних розрахунків за Договором за період з 01.03.2024 року по 12.09.2025 року.

Оскільки АТ «ОПЗ» свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги з технічного обслуговування залізничного транспорту у повному обсязі не виконало, з метою досудового врегулювання спору 12.09.2025 року ТОВ «ЗЕП» направило АТ «ОПЗ» претензію про сплату заборгованості за надані послуги № 12/09-01, яка залишена без відповіді і задоволення.

Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є зобов`язання заборгованість у розмірі 7 450 224,22 грн, пеню в розмірі 1 143 841,23 грн, 3% річних у розмірі 169 015,61 грн та інфляційні втрати в розмірі 414 042,54 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

В ході судового розгляду справи судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що станом на 12.09.2025 відповідно до наданого до матеріалів Акту звірки заборгованість АТ «ОПЗ» перед ТОВ «Залізничні Експрес-Перевезення» складає 7 450 224,22 грн.

Судом досліджено розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, здійснений відповідачем та наданий до матеріалів справи, відповідно до якого сума пені складає 1 143 841,23 грн; 3% річних - 169 015,61 грн; інфляційні втрати 414 042,54 грн. Так, судом встановлена відповідність здійснених нарахувань наявним в матеріалах справи доказам.

Щодо доводів сторони відповідача про наявність підстав для зменшення пені, суд зазначає наступне.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Верховний Суд в Постанові від 19 січня 2024 року по справі № 911/2269/22 зазначив, що і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У зв`язку з викладеним Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Дослідивши матеріали справи та, взявши до уваги доводи сторін, з огляду на те, що відповідачем права позивача безумовно були порушені неналежним виконання зобов`язань за договором, суд вважає обґрунтованими та доведеними доводи позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат. В той же час, суд враховує, що стороною відповідача частково були виконані зобов`язання за договором, в зв`язку з чим суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, , однак вважає зниження пені на 90% надмірним та таким, що фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість та достатність зменшення заявленого позивачем розміру пені до 50%, тобто з урахуванням заявленого позивачем розміру пені в сумі 1 143 841,23 грн, стягненню підлягає 571 920,62 грн.

Щодо доводів сторони відповідача про зменшення 3% річних, суд зазначає наступне.

В Постанові від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) Велика Палата Верховного Суду зокрема зазначила, що суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (п.п.156-159 Постанови).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру 3% річних, заявлених позивачем до стягнення з відповідача.

Згідно з ст. 73, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому доказами, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми. Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що визначені статтями 76 - 79 ГПК України.

Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, з урахуванням доводів сторони відповідача, підлягає зменшенню розмір пені, заявлений позивачем до стягнення, до 50% від заявленої суми.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 8 605 202,99 грн /вісім мільйонів шістсот п`ять тисяч двісті дві гривні 99 копійок/, з яких: основна заборгованість у розмірі 7 450 224,22 грн, пеня - 571 920,62 грн, 3% річних - 169 015,61 грн та інфляційні втрати - 414 042,54 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при пред`явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 137 656,85 грн, що вбачається із платіжної інструкції № 2013 від 20.10.2025.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, з урахуванням коефіцієнту 0,8 судовий збір у даній справі становить 110125,48 грн (переплата 27 531,36 грн).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Суд зазначає, що сума переплати судового збору може бути повернута позивачеві на підставі відповідного клопотання, поданого до суду.

На підставі викладеного, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог на суму 8 605 202,99 грн, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 103 262,44 грн, що дорівнює 1,5% від стягнутої суми з урахуванням коефіцієнту 0,8.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Залізничні експрес-перевезення до Акціонерного товариства Одеський припортовий завод про стягнення 9 177 123,60 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Одеський припортовий завод /, адреса 65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Заводська, 3/ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Залізничні експрес-перевезення /, адреса 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд. 15/2, офіс 3/ у сумі 8 605 202,99 грн /вісім мільйонів шістсот п`ять тисяч двісті дві гривні 99 копійок/, з яких: заборгованість у розмірі 7 450 224,22 грн, пеня - 571 920,62 грн, 3% річних - 169 015,61 грн та інфляційні втрати - 414 042,54 грн, а також стягнути судовий збір в розмірі 103 262,44 грн /сто три тисячі двісті шістдесят дві гривні 44 копійок/.

3. В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2026 р.

Суддя Н.Д. Петренко