ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
УХВАЛА

18 березня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/115/26

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ільєвої Л.М., розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи № 915/115/26 за позовом Малого приватного підприємства Стімол до Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря - Машпроект про стягнення заборгованості в сумі 187752,96 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство Стімол звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря - Машпроект про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 187752,96 грн.

В обґрунтування позову заявник посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про закупівлю товару №9580/6 від 15.07.2025, який укладено відповідно до генерального договору поставки від 14.09.2021 №9580, в частині належної та своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість на спірну суму в розмірі 187752,96 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.02.2026 р. вказану позовну заяву Малого приватного підприємства Стімол (вх. № 1497/26 від 02.02.2026 р.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/115/26 за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

19.02.2026 від представника відповідача Цимбал О.Ю. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшов відзив на позовну заяву (вх. №2270/26 та вх. №2274/26), в якому відповідач вказує про несплату боргу через значне погіршення фінансового стану АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» внаслідок ракетних атак та ударними БПЛА по території АТ НВКГ «Зоря»-«Машпроект», також відповідач просить суд відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

24.02.2026 від представника позивача - Шевчика О.С. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. №2514/26), в якій позивачем викладено додаткові аргументи на підтримку своєї вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

02.03.2026 від представника відповідача - Цимбал О.Ю. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшли заперечення (вх. № 2742/26), в яких відповідач повідомляє, що 25 лютого 2026 року АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» сплатило МПП «Стімол» 187752,96 грн. за договором №9580/6 згідно з платіжною інструкцією №428. Відтак, відповідач просить суд закрити провадження у справі №915/115/26 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, а також відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявлених до відшкодування МПП «Стімол», оскільки зазначена справа не відноситься до категорії складних, як щодо обставин справи, так і правового обґрунтування вимог, а тому вартість заявленого розміру судових витрат є неспівмірною із складністю справи та завищеною.

09.03.2026 від представника позивача - Шевчика О.С. до господарського суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла заява про відмову від позову (вх. №3039/26), в якій заявник просить суд:

- прийняти відмову МПП «Стімол» від позову по справі № 915/115/26, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України закрити провадження у справі, оскільки АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» сплатило МПП «Стімол» борг в розмірі 187752,96 грн. після відкриття провадження по справі;

- стягнути судові витрати понесені МПП «Стімол» по справі № 915/115/26 з АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на користь МПП «Стімол» в розмірі судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 40000,00 грн.;

- при здійсненні розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи по суті застосувати положення ч. 3 ст. 130 ГПК України в частині стягнення понесених на користь МПП «Стімол» у справі витрат з АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект», з огляду на сплату таких коштів АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» після відкриття провадження по справі, та відмову МПП «Стімол» від позову саме з цих підстав.

Вказана заява мотивована тим, що АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» після пред`явлення позову МПП «Стімол» та відкриття провадження по справі № 915/115/26 виконали свій обов`язок за договором поставки №9580/6 від 15 липня 2025 року у розмірі 187752,96 грн. та 26.02.2026 АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» сплатило ММР «Стімол» суму основного боргу у розмірі 187752,96 грн., внаслідок чого позивач не підтримує своїх вимог у сумі 187752,96 грн.

Розглянувши заяву Малого приватного підприємства Стімол про відмову від позову, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено право позивача відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

В ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 5 ст. 191 ГПК України).

Враховуючи те, що заява про відмову Малого приватного підприємства Стімол від позову підписана уповноваженою особою, яка наділена правом на відмову від позову, і така відмова від заявленого позову не суперечить інтересам особи, від імені якої діє представник, господарський суд з урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства вважає за необхідне прийняти відмову Малого приватного підприємства Стімол від заявленого позову до Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря - Машпроект про стягнення заборгованості в сумі 187752,96 грн.

Згідно ч. 3 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Таким чином, з огляду на вищенаведені положення законодавства, господарський суд вважає за необхідне закрити провадження у даній справі за позовом Малого приватного підприємства Стімол до Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря - Машпроект про стягнення заборгованості в сумі 187752,96 грн. у зв`язку з відмовою заявника від заявленого позову.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, що цілком кореспондуються з ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою суду від 09.02.2026 р. відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

З урахуванням викладеного та зважаючи на те, що процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений до початку розгляду справи по суті або першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, а тому суд вважає, що заява представника позивача від 09.03.2025 р. про відмову від позову подана до початку розгляду справи по суті, оскільки 30-тиденний строк після відкриття провадження у справі (09.02.2026) ще не сплив.

Відтак, суд доходить висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку положень ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, незалежно від наявності / відсутності заяви позивача про повернення судового збору, оскільки вказані норми Кодексу передбачають саме вирішення такого питання судом у відповідній ухвалі.

Так, в якості доказів сплати судового збору за подання позовної заяви позивачем до позову було додано платіжні інструкції №4736 від 25.12.2025 на суму 2422,40 грн. та №4775 від 02.02.2026 на суму 240,00 грн.

Таким чином, з огляду на закриття господарським судом провадження у справі з підстав відмови позивача від позову, і з урахуванням звернення позивача до суду із заявою про відмову від частини позовних вимог до початку розгляду справи по суті, відповідно 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору за подачу позову підлягає поверненню на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає за необхідне повернути Малому приватному підприємству Стімол 1331,20 грн. судового збору, що дорівнює 50% від сплаченого судового збору за подачу даного позову.

Стосовно решти 50% сплаченого позивачем судового збору суд зауважує наступне.

У статті 130 ГПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Так, у відповідності до вимог частини третьої статті 130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Зазначена норма частини третьої статті 130 ГПК України застосовується як підстава для відшкодування судових витрат лише в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 199/9188/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, в заяві (вх. №3039/26 від 09.03.2026 р.), у якій позивачем, зокрема, заявлено відмову від позову, позивач також просив суд стягнути судові витрати понесені МПП «Стімол» по справі № 915/115/26 з АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на користь МПП «Стімол» в розмірі судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 40000,00 грн. При цьому позивач послався на положення ч. 3 ст. 130 ГПК України, вказуючи на те, що він не підтримує свої позовні вимоги у вищевказаній частині внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення цього позову.

Враховуючи те, що позивач відмовився від позову у зв`язку з добровільною сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 187752,96 грн., що були предметом позову у даній справі, після прийняття судом позовної заяви у даній справі до розгляду, господарський суд, враховуючи повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вимогу майнового характеру, доходить висновку про те, що сплачений позивачем судовий збір в іншій частині 50% за подання позовної заяви майнового характеру, підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень другого речення ч. 3 ст. 130 ГПК України.

Стосовно вимоги про покладення на відповідача понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 40000,00 грн. суд зазначає наступне.

Так, в постанові від 01.07.2024 у справі № 910/290/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду встановив обґрунтованість розподілу судових витрат, у т.ч. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після відкриття провадження у справі. Наразі ВС вказав, що відповідно до частини третьої статті 130 ГПК України судові витрати позивача не відшкодовуються відповідачем лише у разі відмови позивача від позову. Натомість, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2025 між адвокатом малим приватним підприємством «Стімол» (замовник) та фізичною особою-підприємцем Шевчиком Олександром Сергійовичем (виконавець) укладено договір №25/12/2025 про надання юридичних послуг від 25.12.2025 р., відповідно до умов п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати замовнику юридичну допомогу на умовах цього договору, що включає, зокрема, надання правових консультацій, вивчення та аналіз документів, підготовку та подання позовної заяви, а також представництво інтересів замовника в Господарському суді Миколаївської області у справі щодо стягнення грошових коштів на користь замовника з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» у зв`язку з невиконанням / неналежним виконанням договору про закупівлю товару № 9580/6, укладеного на підставі генерального договору поставки від 14.09.2021 М 9580.

Відповідно до п. 2.2.3. договору обов`язком замовника є своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги виконавця.

Згідно з п. 3.1. договору оплата юридичних послуг відповідно до предмету договору, обумовленого п 1.1 даного договору здійснюється шляхом фіксованої сплати гонорару в розмірі 40000 (сорок тисяч) 00 коп.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що оплата юридичних послуг відповідно до предмету договору, обумовленого п 1.2 даного договору здійснюється шляхом визначення вартості шляхом укладання додаткові угоди.

Відповідно до п. 3.3. договору оплата юридичних послуг здійснюється не пізніше 15-ти робочих днів з моменту укладання Акту виконаних робіт.

Згідно з п. 6.1. договору договір вступає в силу з « 25» грудня 2025 року та діє 25 грудня 2026року включно.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками сторін. До суду не подано доказів розірвання договору або визнання його недійсним.

Також на підтвердження повноважень представника Шевчика О.С. позивачем було подано до суду довіреність від 25.12.2025 р., згідно з якою позивач надає Шевчику Олександру Сергійовичу права позивача, відповідача, третьої особи в рамках господарського та/або адміністративного судочинства, цивільного позивача та цивільного відповідача у кримінальному судочинстві, що передбачені законодавством, в тому числі: право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в цивільних засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають в ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення суду в установленому порядку, отримувати та оскаржувати рішення суду, господарського суду, передачі виконавчого листа для стягнення, право підписувати всі необхідні для цього процесуальні та будь-які інші документи, а також користуватися іншими правами, наданими ЦПК України, ГПК України, Кодексом України з процедур банкрутства, КУпАП, КАС України, КПК України та Податкового кодексу України, ЗУ «Про виконавче провадження.

Разом з цим, в матеріалах справи наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №721 від 21.01.2010 р., видане Шевчику Олександру Сергійовичу на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 21.01.2010 року №1/1.

Судом також встановлено, що у Єдиному реєстрі адвокатів України містяться відомості про адвоката Шевчика Олександра Сергійовича, який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було перераховано ФОП Шевчику О.С. грошові кошти у розмірі 40000,00 грн. згідно платіжної інструкції №4785 від 23.02.2026 р., з призначенням платежу «Надання юридичних послуг згiдно до п. 1.1. договору про надання юридичних послуг 25/12/2025 вiд 25 грудня 2025 року Рахунок на оплату вiд "23" лютого 2026 р. Без ПДВ».

В подальшому, 24.02.2026 р. між МПП «Стімол» та ФОП Шевчик О.С. було складено та підписано акт надання послуг від 24.02.2025, згідно якого виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): «надання юридичних послуг згідно договору про надання юридичних послуг 25/12/2025 від 25 грудня 2025 року, а саме: надання правових консультацій, вивчення та аналіз документів, підготовку та подання позовної заяви, а також представництво інтересів замовника в Господарському суді Миколаївської області у справі щодо стягнення грошових коштів на користь замовника з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» у зв`язку з невиконанням / неналежним виконанням договору про закупівлю товару № 9580/6, укладеного на підставі Генерального договору поставки від 14.09.2021 № 9580.».

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі N 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стягнення повної вартості наданих адвокатом позивачу юридичних послуг у розмірі 40000,00 грн. не узгоджується з критеріями розумності розміру адвокатських витрат і пропорційності, так як ці витрати не обґрунтовують обсягу фактичних дій представника заявника, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, і є надмірними. Тобто не є розумно обґрунтованими і, відповідно, такі витрати не можуть бути відшкодовані тільки лише через те, що вони дійсно понесені заявником.

З урахуванням викладеного вище у сукупності, суд, керуючись, зокрема, такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також ураховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку не присуджувати на користь позивача всі його витрати на професійну правничу допомогу, що заявлені до стягнення.

Так, суд звертає увагу, що укладений між ФОП Шевчик О.С. і позивачем договір та визначені у такому договорі суми гонорару не є безумовною підставою для стягнення таких сум на користь учасника справи, на користь якого було прийняте судове рішення.

Принцип невтручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом передбачає відсутність у суду повноважень будь-яким чином безпосередньо впливати на сторін договору та на укладення як договору в цілому, так і щодо його окремих положень. Також суд не наділений повноваженнями втручатися у розрахунки між клієнтом та його адвокатом, не є стороною договірних відносин.

Разом з тим, здійснюючи розподіл судових витрат, суд, хоч і враховує умови договору про надання юридичних послуг та додаткові докази на підтвердження понесених учасником справи судових витрат, однак при такому розподілі керується виключно положеннями процесуального законодавства.

Суд звертає увагу на те, що процедура стягнення витрат на правову допомогу не може використовуватися як інститут безпідставного збагачення та як інститут покарання за недобросовісну процесуальну поведінку одного з учасників провадження, оскільки таке стягнення не переслідуватиме легітимну мету та не відповідає процесуальній суті передбаченої положеннями Господарського процесуального кодексу України компенсації таких витрат.

З огляду на зазначене, оцінивши наведені сторонами доводи щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та подані на їх підтвердження докази, врахувавши заперечення відповідача, надавши оцінку дотриманню критеріїв формування розміру гонорару адвоката, з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи (яка, на думку суду не є занадто складною), обсягу наданих адвокатом послуг, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, суд вважає, що обґрунтованим та розумним розміром компенсації за надані адвокатом послуги з надання правничої допомоги позивачу є 10000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви Малого приватного підприємства Стімол (вх. №3039/26 від 09.03.2026) в частині розподілу витрат на правову допомогу у справі № 915/115/26.

Керуючись ст.ст. 46, 191, п. 4 ч. 1 ст. 231, ст.ст. 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 915/115/25 за позовом Малого приватного підприємства Стімол до Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря-Машпроект про стягнення заборгованості в сумі 187752,96 грн. закрити у зв`язку з відмовою від позову.

2. Повернути Малому приватному підприємству Стімол (36022, м. Полтава, вул. Миру, буд. 7, кім. 91; ) з державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, м. Миколаїв, пр. Центральний, 141-В; ) частину судового збору в сумі 1331/одна тисяча триста тридцять одна/грн. 20 коп., сплаченого згідно з платіжною інструкцією №4736 від 25.12.2025 на суму 2422,40 грн.

4. СТЯГНУТИ з Акціонерного товариства Науково-виробничий комплекс газотурбобудування Зоря-Машпроект (54018, м. Миколаїв, проспект Богоявленський, буд. 42а; ) на користь Малого приватного підприємства Стімол (36022, м. Полтава, вул. Миру, буд. 7, кім. 91; ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331/одна тисяча триста тридцять одна/грн. 20 коп., витрати на сплату професійної правничої допомоги в сумі 10000/десять тисяч/грн. 00 коп.

5. В задоволенні решти вимог Малого приватного підприємства Стімол про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена в частині закриття провадження шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Ухвалу підписано 18.03.2026 року.

Суддя Л.М. Ільєва