ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. Справа №907/841/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів О.І. Матущак,

Н.М. Кравчук

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» б/н від 25.11.2025 (вх. № 01-05/3466/25 від 25.11.2025)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2025 (повний текст рішення складено 17.11.2025, суддя Д. Є. Мірошниченко)

у справі № 907/841/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Багер Транс», с. Рокосово, Хустського району, Закарпатської області

до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Хустське лісове дослідне господарство», м. Хуст, Закарпатської області

про стягнення 193 490,32 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Багер Транс» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 193 490,32 грн штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг за договором про надання послуг №243/1 від 22.09.2023, з яких 12 429,94 грн 3% річних, 110 105,00 грн пені та 70 960,38 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2025 позов задоволено частково, стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Багер Транс» 95 100,29 грн, з яких 11 761,26 грн пені, 12 378,65 грн 3% річних, 70 960,38 грн інфляційних втрат, а також 1 199,10 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд зазначав про доведення позивачем наявності підстав для нарахування відповідачу суми 3% річних та інфляційних втрат, а також суми пені, з урахуванням здійсненого місцевим судом перерахунку цих сум. Натомість, викладені у відзиві на позов доводи відповідача, наведеного не спростовують.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, 25.11.2025, через систему «Електронний суд», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» подало до суду апеляційну скаргу б/н від 25.11.2025 (вх.№ 01-05/3466/25 від 25.11.2025), в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2025 року у справі №907/841/25 та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно врахував, що за період з 23.04.2024 по 27.02.2025 відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, у зв`язку із чим з нього підлягають до стягнення сума 3% річних, пені та інфляційних втрат.

Позивачем через систему «Електронний суд» було подано відзив на апеляційну скаргу б/н від 18.12.2025 (вх.№01-04/9615/25 від 18.12.2025) у якому він просить залишити апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» без задоволення, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2025 у справі №907/841/25 без змін.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Фактичні обставини справи.

22.09.2023 між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Хустське лісове дослідне господарство», як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Багер Транс", як виконавцем укладено договір про надання послуг №243/1 (надалі договір), за умовами пункту 1.1. якого виконавець зобов`язався за завданням замовника надавати за плату послуги екскаватора гусеничного «JCB JS200» (послуги), а замовник, в свою чергу, зобов`язався приймати і своєчасно оплачувати надані виконавцем послуги.

Порядок передачі робіт, розмір і порядок оплати сторонами визначено в розділі 2 договору, за змістом пункту 2.1 якого вартість робіт визначається шляхом ціни однієї відпрацьованої мотогодини роботи екскаватора "JCB JS200", яка становить 2300,00 грн (з ПДВ).

Облік роботи спецтехніки здійснюється за фактично відпрацьовані робочі години в змінних рапортах (журналах інших виконаних робіт), який є обґрунтуванням наданих послуг і мають таку ж юридичну силу, як і факти виконаних робіт і повинні бути підтверджені підписом відповідальної за це особи зі сторони Замовника (пункт 2.3 договору).

За змістом пункту 2.4 договору здавання послуг виконавцем та прийняття їх результатів замовником оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін не пізніше 3 робочих днів після фактичного надання послуг або в кінці кожного календарного місяця.

Відповідно до пункту 2.5 договору оплата послуг здійснюється замовником в національній валюті України безготівковим шляхом не пізніше 3 банківських днів з дня отримання рахунку.

Відповідно до пункту 4.5 договору за прострочення платежу замовник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення.

За змістом пункту 5.1 договору він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2023, проте в будь-якому випадку до повного і належного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як встановлено судом, у межах справи № 907/521/24, Товариством з обмеженою відповідальністю "Багер Транс" на виконання умов договору виконано роботи з відновлення трелювальних волоків з залученням екскаватора гусеничного "JCB JS200" на загальну суму 563 177,65 грн, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в за 28.12.2023 (на суму 71 835,60 грн), за 28.12.2023 (на суму 182 025,82 грн), за 25.12.2023 (на суму 173 002,85 грн), за 29.12.2023 (на суму 136 313,38 грн), довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 за вказані дати та на відповідні суми, підсумковими відомостями ресурсів, які підписані представниками позивача та відповідача (філії відповідача) з посиланням на умови договору № 243/1 від 22.09.2023.

У рішенні Господарського суду Закарпатської області від 26.07.2024 у справі №907/521/24 суд дійшов висновку, що підписані сторонами акти виконаних робіт є первинними документами, оскільки фіксують факт здійснення господарської операції, відповідно, є підставою для здійснення розрахунків за фактично виконані роботи (надані послуги) після їх прийняття, відтак, констатовано, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 563 177,65 грн, яка підлягає до стягнення з відповідача.

Також, за цим рішенням суд задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача в межах заявленого позивачем періоду (з 23.04.2024 по 03.06.2024 включно) 17 541,60 грн пені та 1 938,81 грн 3% річних.

Судом встановлено, що на виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.07.2024 у справі № 907/521/24, залишеного без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.02.2025. відповідачем сплачено відповідну суму заборгованості, пені та 3 % річних, а також відшкодовано витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 2222 від 27.02.2025 на суму 599 629,30 грн.

Відтак, за доводами позивача, за період з 23.04.2024 по 27.02.2025 відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання до договором, у зв`язку з чим з останнього підлягають до стягнення 12 424,94 грн 3% річних та 110 105,00 грн пені за період з 04.06.2024 по 27.02.2025 та 70 960,38 грн інфляційних втрат за період з 23.04.2024 по 27.02.2025, що і є предметом розгляду даного спору.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно з приписами статей 216 218 ГК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 ГК України).

Колегія суддів спростовує твердження апелянта про те, що присуджена до стягнення сума заборгованості була сплачена в повному обсязі після набрання законної сили рішенням суду від 26.07.2024 у справі №907/521/24, та зазначає наступне.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4.5 договору встановлено, що за прострочення платежу замовник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Однак, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому також необхідно враховувати висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22, відповідно до яких застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною 6 статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирішальну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини 6 статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування «за кожен день прострочення», тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України, пункти 93, 94 постанови).

Як встановлено у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 26.07.2024 у справі №907/521/24 підписані сторонами акти виконаних робіт є первинними документами, оскільки фіксують факт здійснення господарської операції, відповідно, є підставою для здійснення розрахунків за фактично виконані роботи (надані послуги) після їх прийняття.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що обов`язок відповідача щодо оплати виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до умов укладеного між сторонами договору в частині проведення розрахунків не пізніше 3 банківських днів, виник 02.01.2024 в сумі 71 835,60 грн та 182 025,82 грн, 28.12.2023 в сумі 173 002,85 грн, 03.01.2024 в сумі 136 313,38 грн, а, правомірним та обгрунтованим нарахування пені є за періоди з 03.01.2024 по 03.07.2024 за актами за 28.12.2023, з 29.12.2023 по 29.06.2024 за актом за 25.12.2023, з 04.01.2024 по 04.07.2024 за актом за 29.12.2023.

При цьому суд першої інстанції всебічно з`ясувавши всі обставини та з посиланням на норми законодавства і беручи до уваги обставину щодо стягнення пені за рішенням суду від 26.07.2024 у справі №907/521/24 у період по 03.ж06.2025, правомірно зробив висновок, щодо стягнення з відповідача пені за прострочення оплати виконаних робіт за актами від 28.12.2023 за період 04.06.2024-03.07.2024 в розмірі 5 479,52 грн, за актом від 25.12.2023 за період 04.06.2024-29.06.2024 в розмірі 3 242,62 грн, за актом від 29.12.2023 за період 04.06.2024-04.07.2024 в розмірі 3 039,12 грн, в загальній сумі11 761,26 грн.

З наведеного покликання апелянта на те, що судом не взято до уваги ч.6 ст.232 ГК України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин) є помилковою, адже мотиви суду першої інстанції, на які покликається суд при прийнятті рішення, узгоджуються з подібними висновками, до застосування частини 6 статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною 6 статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/15492/17, від 01.07.2019 у справі 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі №910/4375/18, від 22.08.2019 у справі №914/508/17, від 15.11.2019 у справі №904/1148/19, від 12.12.2019 у справі №911/634/19, від 19.11.2020 у справі №910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 №910/17317/17, від 20.08.2021 у справі №910/13575/20.

Щодо непогодження апелянта із стягненням з нього на користь позивача 12 424,94 грн 3% річних та 70 960,38 грн інфляційних втрат колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає таке твердження скаржника є необгрунтованим у зв`язку з наступним.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Частина 2 статті 625 ЦК України визначає, що боржжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщ9о інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

При цьому положення вказаної норми стосовно 3% річних 3 % річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справа №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Таким чином, зобов`язання зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю та входить до складу грошового зобов`язання і право кредитора на нарахування та стягнення з боржника 3 % річних та інфляційних втрат закріплено у частині 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 910/20091/23 у подібних правовідносинах.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Що стосується посилання Апелянта на те, що Філія «Хустське лісове господарство» з діяльності якої виник спір у даній справі перебуває у процесі припинення, а всі її права і обов`язки перейшли до філії «Карпатський лісовий офіс», яка перебуває у скрутному фінансовому становищі, з причин пред`явлення до неї прокурорами різних рівнів позовів про стягнення шкоди внаслідок здійснення невстановленими особами незаконної порубки дерев у минулих періодах, то таке є безпідставним та необґрунтованим і не може бути причиною щодо невиконання зобов`язань в повному обсязі, а також не слугує єдиною об`єктивною обставиною для зменшення спірних сум пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 30 вересня 2025 року у справі №907/841/25.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст.86, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

1.Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» б/н від 25.11.2025 (вх. № 01-05/3466/25 від 25.11.2025) - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.09.2025 у справі № 907/841/25 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак