ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02 березня 2026 року Справа №925/1293/19

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В., розглянувши матеріали

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп»,

м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю «Золотоніський

лікеро-горілчаний завод «Златогор», м. Золотоноша, Черкаської

області

про стягнення 16 396 183 грн. 00 коп.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулось з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор» про стягнення 16 396 183 грн. 00 коп. заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договорів: №01/03/14 від 03 квітня 2014 року, № 02/04/14 від 04 квітня 2014 року, №ЗЛ-0000061 від 04 квітня 2014 року, №001-3/04 від 29 квітня 2014 року, №01-1/04 від 30 квітня 2014 року, № 02-01/02/05 від 05 травня 2014 року, №10-4/05 від 06 травня 2014 року, №02-1/06 від 06 травня 2014 року, №268 від 06 травня 2014 року, №00021-6/06 від 07 травня 2014 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року позовну заяву з доданими до неї документами повернуто товариству з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2020 року ухвалу Господарського суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп».

26 квітня 2021 року позивач звернувся із заявою до Європейського суду з прав людини, в якій навів обґрунтування порушення національними судами при ухваленні вказаних вище судових рішень у справі № 925/1293/19 конвенційного права на доступ до суду, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яке полягає у тому, що через надмірну суму судових зборів, яку позивач не зміг сплатити через поганий фінансовий стан, національний суд відмовився розглядати його позов про стягнення боргу.

Рішенням від 09 жовтня 2025 року Європейський суд з прав людини встановив порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні національними судами справи №925/1293/19 та дійшов висновку, що у цій справі була порушена сама суть права Товариства на доступ до суду, відповідно, констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

02 листопада 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-груп» звернулося до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами ухвал Господарського суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року та від 13 грудня 2019 року, постанови Північного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2020 року та ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року на підставі пункту 2 частини третьої статті 320 ГПК України.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» задоволено.

Скасовано ухвалу Господарського суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року постанову Північного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2020 року, а також ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року.

Справу №925/1293/19 передано до Господарського суду Черкаської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.ст. 6, 32 ГПК України вищезазначену справу 24 лютого 2026 року передано на розгляд судді Васяновичу А.В.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання, в якому останній просить суд звільнити від сплати судового збору, або ухвалити з цього приводу будь-яке інше рішення, яке б дозволило ТОВ «Скайсіті-Груп» захистити в суді свої права за умов відсутності фінансової можливості щодо сплати судового збору.

В обґрунтуванні свого клопотання позивач зазначає, що між ним та відповідачем було укладено одинадцять договорів, виконані роботи згідно з якими останній не оплатив, що призвело до істотного погіршення майнового становища товариства, яке фактично припинило господарську діяльність через борги.

У зв`язку з відсутністю фінансової можливості товариство не могло звернутися до суду з позовом про стягнення усієї суми боргу, тож у 2015 році подало до Господарського суду Черкаської області позовну заяву про стягнення із відповідача боргу у розмірі 1 390 032 грн. 00 коп. лише за одним договором, за результатами розгляду якої суд першої інстанції постановив ухвалу від 23 липня 2019 року про закриття провадження у справі № 925/510/15 (залишену без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій) з підстав подання відповідачем доказів нібито сплати заборгованості у повному розмірі 17 786 215 грн. 00 коп. (за одинадцятьма договорами).

Отже, очікування ТОВ «Скайсіті-груп» щодо стягнення за результатами розгляду справи № 925/510/15 із відповідача коштів, за рахунок яких міг бути сплачений судовий збір за подальше звернення до суду, не справдились.

Однак, обмежений строк позовної давності, а також відсутність іншого способу захистити свої права змушує товариство звернутися до суду з цим позовом попри брак коштів для сплати судового збору та, як наслідок, просити суд забезпечити доступ до правосуддя шляхом звільнення (відстрочення) від сплати судового збору.

Посилаючись на приписи частини другої статті 123 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та статті 8 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI у редакції, чинній на момент подачі позовної заяви) товариство надало:

- фінансовий звіт товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» за 2018 рік, з якого вбачається відсутність рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів та прибутку у компанії за минулий період;

- довідку по банківському рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп», відкритому в акціонерному товаристві «Таскомбанк» №2011517 від 20 вересня 2019 року, згідно якої протягом 2017-2019 років залишок коштів на рахунку компанії залишався незмінним та становив 104 грн. 97 коп.;

- претензії до товариства з обмеженою відповідальністю «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор» від 05 лютого 2015 року та 02 серпня 2018 року, що свідчать про безрезультатність спроб стягнути борг в позасудовому порядку;

- копію постанови Північного апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2019 року у справі №925/510/15, яка підтверджує спроби позивача стягнути частину боргу в судовому порядку.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.176 ГПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються результат вирішення заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовною заявою, якщо їх вирішення не потребує виклику сторін.

Розглянувши клопотання позивача судом враховано наступне:

Правові засади справляння судового збору, платників, в частині звільнення їх від сплати судового збору, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлені Законом України Про судовий збір.

Згідно підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 16 396 183 грн. 00 коп. боргу.

Тобто, в одному позові заявлено одну майнову вимогу.

Таким чином, позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 245 942 грн. 75 коп.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або

2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або

4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.

ЄСПЛ у справі «Король та інші проти України» нагадав у своєму рішенні, що право на доступ до суду, тобто право ініціювати у судах провадження у цивільних справах, є невід`ємним елементом, притаманним праву, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це право на доступ не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які, однак, не можуть забороняти або скорочувати доступ особи у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана (див. рішення у справах «Голдер проти Сполученого Королівства» [Golder v. the United Kingdom], від 21.02.1975, пункт 36, Серія А № 18, «Пономаренко проти України» [Ponomarenko v. Ukraine], заява № 13156/02, пункт 36, від 14.06.2007, «Мацюк проти України» [Matsyuk v. Ukraine], заява № 1751/03, пункт 28, від 10.12.2009 та «Кузьменко проти України» [Kuzmenko v. Ukraine], заява № 49526/07, пункт 25, від 09.03.2017).

У керівних справах «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland; заява № 28249/95; пункти 52-67; ЄСПЛ 2001-VI); «Малахов проти Молдови» (Malahov v. Moldova; заява № 32268/02; пункти 31-36; від 07.06.2007); «"Телтронік-КАТВ" проти Польщі» (Teltronic-CATV v. Poland; заява № 48140/99; пункти 50-64; від 10.01.2006); «Нальбант та інші проти Туреччини» (Nalbant and Others v. Turkey; заява № 59914/16; пункти 32-47; від 03.05.2022) ЄСПЛ вже встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо питань, аналогічних тим, що розглядалося у справі «Король та інші проти України».

Розглянувши всі надані матеріали, з огляду на свою практику з цього питання ЄСПЛ вважав, що у цій справі відповідні обмеження підірвали саму суть права заявників (у тому числі ТОВ «Скайсіті-груп») на доступ до суду.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Одним з міжнародних договорів щодо прав людини є Конвенція, яка ратифікована Україною 17.07.1997 (№ 475/97-ВР), набула чинності 11.09.1997 і стала частиною національного законодавства, яке підлягає застосуванню.

Зазначена Конвенція передбачає юрисдикцію ЄСПЛ щодо заяв громадян України про порушення державою норм цієї Конвенції.

Міжнародним документом, що визначає правовий статус як самого ЄСПЛ, так і його рішень, є зазначена Конвенція, зокрема її розділ ІІ. Водночас стаття 46 Конвенції зазначає про безумовний обов`язок держав-учасниць виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-яких справах, в яких вони є сторонами.

ЄСПЛ залишає за державою свободу у виборі заходів, потрібних для виконання його рішень. Згідно зі стандартами Ради Європи значення кожного з прийнятих ЄСПЛ рішень полягає в тому, що вони не тільки повинні впливати на право конкретного заявника, але також і на розвиток національного законодавства держав-учасниць Конвенції. Заходи поновлення права особи, яка зверталася до ЄСПЛ із заявою, мають значення у контексті відповідальності держави перед певною особою як санкції за порушення її права.

Правові норми щодо порядку виконання рішень ЄСПЛ передбачені Законом України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).

Цей Закон є спеціальним та регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ та необхідністю впроваджувати в українське судочинство європейські стандарти прав людини. Водночас чітких рекомендацій щодо правил виконання рішень ЄСПЛ національними судами Закон № 3477-IV не містить. Такі правила визначені у відповідному процесуальному законодавстві.

З урахуванням частини першої статті 32 Конвенції щодо поширення юрисдикції ЄСПЛ на всі питання її тлумачення і застосування, частини другої статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, частин першої та третьої статті 124 Конституції України та частини першої статті 5 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), можна зробити висновок, що всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї є компетенцією ЄСПЛ, а застосування норм матеріального і процесуального права та вирішення юридичних спорів під час здійснення правосуддя в Україні є виключними повноваженнями національних судів.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 13.07.2000 у справі «Скоццарі та Джюнта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Іtaly, заяви № 39221/98 і № 41963/98, параграф 249), під обов`язком Високих Договірних Сторін виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вони є сторонами, розуміється, що рішення, відповідно до якого ЄСПЛ визнав порушення, покладає на державу-відповідача обов`язок не лише здійснити на користь заявника виплати, присуджені як справедлива сатисфакція, але також і здійснити під контролем Комітету Міністрів загальні і, якщо це доречно, індивідуальні заходи, здійснення яких є необхідним у рамках внутрішньої правової системи, аби покласти край виявленому порушенню та виправити негативні наслідки такого порушення. Більше того, перебуваючи під контролем Комітету Міністрів, держава-відповідач є вільною у виборі засобів, якими вона виконуватиме свої зобов`язання за статтею 46 Конвенції, за умови, що такі засоби не суперечитимуть висновкам, які містяться у рішенні ЄСПЛ.

Глава 3 Закону № 3477-IV передбачає необхідність ужиття для виконання рішення ЄСПЛ, який констатував порушення Україною Конвенції, заходів індивідуального та загального характеру.

Згідно зі статтею 1 Закону № 3477-IV виконанням рішення є: а) виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

За статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими до виплати присудженого ЄСПЛ відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.

Перелік додаткових заходів індивідуального характеру досить вузький. По суті, їх існування не є гарантією забезпечення відновлення порушених прав і не свідчить про досягнення у кожному випадку мети цих заходів, передбаченої законодавством.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону № 1402-VIII).

Так, у рішенні від 10.01.2006 у справі «Телтронік-КАТВ» проти Польщі» ЄСПЛ встановив, що компанія-заявник не могла подати свої позовні вимоги до суду через відмову звільнити її від сплати судового збору в розмірі 13 948,49 злотих за подання позову. ЄСПЛ зазначив, що компанія-заявник була невеликим товариством з обмеженою відповідальністю, яка у 1993-1995 роках за контрактом побудувала мережу кабельного телебачення для компанії Best-Sat. Остання компанія відмовилася оплатити рахунок-фактуру компанії-заявника […], відмова сплатити зазначений рахунок-фактуру поставила компанію-заявника на межу неплатоспроможності. ЄСПЛ вважав, що обмеження доступу до суду, які мають суто фінансовий характер і які, як у цій справі, абсолютно не пов`язані з суттю позову або його перспективами на успіх, повинні підлягати особливо ретельному контролю з точки зору інтересів правосуддя. Для ЄСПЛ також важливо, що відмова у наданні звільнення відбулася на попередній стадії провадження в суді першої інстанції та призвела до того, що позови компанії-заявника ніколи не розглядалися по суті.

У рішенні від 03.05.2022 у справі «Нальбант та інші проти Туреччини» ЄСПЛ вважав надмірним, а отже порушенням самої суті права на доступ до суду ситуацію, коли високі судові збори не були виправдані фінансовим становищем заявника, а натомість були розраховані на основі встановленого законом відсотка від суми, що була предметом провадження. Незважаючи на відсутність консенсусу або навіть консолідованої тенденції серед держав-учасниць Конвенції щодо надання правової допомоги юридичним особам, ЄСПЛ застосував ті самі принципи щодо права на доступ до суду, не розрізняючи фізичних та юридичних осіб (Teltronic-CATV проти Польщі, заява № 48140/99, пункти 45-49, 10.01.2006; FC Mretebi, пункти 39-41; Agromodel OOD та Mironov проти Болгарії, заява № 68334/01, пункти 34-37, 24.09.2009; та Sace Elektrik Ticaret ve Sanayi A.S. проти Туреччини, заява № 20577/05 , пункт 28, 22.10.2013). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ ніколи категорично не виключав комерційних юридичних осіб з гарантій, визначених пунктом 1 статті 6 Конвенції, щодо надмірних судових витрат.

Аналогічно у справі «Нальбант та інші проти Туреччини» ЄСПЛ вказав, що розрахунок судового збору виключно на основі відсоткової ставки від ціни позову без урахування реального фінансового становища заявника може становити надмірний тягар, який підриває саму суть права на доступ до суду.

У цій справі судовий збір у розмірі 245 942 грн. 75 коп. становив 1,5 % від заявленої суми позову (16 396 183 грн. 00 коп.), що для ТОВ «Скайсіті-груп», яке надало докази фактичної відсутності активів, доходів та банківських залишків на рівні 104 грн. 97 коп., а також документів про безуспішні спроби стягнення заборгованості в попередніх провадженнях, становить непропорційне та непосильне обмеження.

Отже, враховуючи викладені обставини, суд вважає за необхідне, клопотання позивача задовольнити та відстрочити товариству з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» сплату судового збору у розмірі 245 942 грн. 75 коп. за подання позовної заяви, до ухвалення судового рішення у справі № 925/1293/19 за результатами розгляду даної позовної заяви.

При цьому, підстав для звільнення товариства від сплати судового збору суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 6, 32, 176, 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задовольнити. Відстрочити товариству з обмеженою відповідальністю «Скайсіті-Груп» сплату судового збору у розмірі 245 942 грн. 75 коп. за подання позовної заяви, до ухвалення судового рішення у справі №925/1293/19 за результатами розгляду даної позовної заяви.

2. Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі.

3. Справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

4. Підготовче засідання призначити на 10 год. 30 хв. 01 квітня 2026 року.

5. Засідання суду відбудеться в приміщенні Господарського суду Черкаської області за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 307, третій поверх, зал судових засідань №4, тел. канцелярії суду (0472) 31-21-49.

6. Встановити відповідачу строк для подання суду відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України: протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду від 06 січня 2026 року про відкриття провадження у справі.

7. Роз`яснити відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч. 2 ст. 178 ГПК України).

Суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

8. Встановити позивачу строк для подання суду відповіді на відзив на позов з доказами його направлення відповідачу: протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

9. Встановити відповідачу строк для подання заперечення на відповідь на відзив з доказами його направлення позивачу: протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

10. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://court.gov.ua/fair/.

11. Роз`яснити сторонам, що в силу положень п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання учасника справи без повідомлення про причини неявки не є підставою для відкладення підготовчого засідання.

12. Роз`яснити позивачу, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у підготовче засідання чи у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

13. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя А.В. Васянович