ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2026 р. Справа № 910/10691/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025

у справі №910/10691/25 (суддя - Головіна К.І.)

за позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про стягнення заборгованості за договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2018-06/02 від 12.06.2018 у загальному розмірі 124469,82 грн, з яких: 91432,80 грн - основний борг, 12586,89 грн - пеня, 16416,67 грн - інфляційні втрати та 4033,46 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за вказаним договором в частині повної та своєчасної оплати наданого позивачем права на експлуатацію фіксованих місць паркування, у зв`язку з чим у відповідача утворився борг, на який нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 01.09.2025 відкрито провадження у справі №910/10691/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі №910/10691/25 позов Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на користь позивача 91432,80 грн основного боргу, 12580,01 грн пені, 16200,98 грн інфляційних втрат та 4033,46 грн 3% річних, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції оскаржуване рішення ухвалене за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Ключові аргументи відповідача полягають у наступному:

- оплата послуг за договором здійснюється на підставі актів наданих послуг, проте позивач не довів факту направлення таких актів відповідачу, як і факту направлення рахунків на оплату, у зв`язку з чим заявлена до стягнення заборгованість є нічим не підтвердженою;

- на можливість виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором вплинули форс-мажорні обставини, а саме введення воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних;

- суд не надав належної правової оцінки клопотанню відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, а також щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з вимогою про стягнення пені.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 апеляційну скаргу у справі №910/10691/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 апеляційну скаргу у справі №910/10691/25 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 25.12.2025 відповідачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/10691/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

До суду 19.01.2026 від Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 12.06.2018 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (сторона-1) та Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (сторона-2) укладений договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2018-06/02, за умовами п. 1.1 якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 72 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 8 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Сортувальна, 11а, в межах III територіальної зони паркування м. Києва (надалі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Також між сторонами укладені додаткові угоди до договору №1 від 31.08.2018, №2 від 29.12.2018, №3 від 26.09.2019, №4 від 28.12.2020, №5 від 18.01.2021 та №6 від 28.12.2021.

Відповідно до п. 1.3 договору фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту набрання чинності договору.

Фіксовані місця для паркування вважатимуться повернутими стороні-1 з експлуатації через 15 календарних днів з дати закінчення строку дії, припинення (розірвання) договору (п. 1.4 договору).

Згідно з п. 2.2.6 договору сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з розділом 3 цього договору.

Пунктом 3.1 договору в редакції додаткової угоди №5 від 18.01.2021 визначено, що плата сторони-2 стороні-1 за цим договором становить 7,47 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі ПДВ.

Відповідно до п. 3.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата. Плата за місяць, в якому укладено договір, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 20 числа місяця, платіж вноситься до 1 числа наступного місяця.

Пунктами 3.4 та 3.5 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 узгоджено, що сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на оплату, визначену п. 3.3 договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

Згідно з п. 3.7 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 оплата сторони-2 стороні-1 за договором проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні-1 майданчика для паркування.

Пунктом 6.1 договору в редакції додаткової угоди №6 від 28.12.2021 визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 13.06.2018 і діє до 31.12.2024.

Закінчення строку або розірвання цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 6.7 договору).

На виконання умов договору позивач у період з грудня 2023 року по травень 2024 року надав відповідачу послуги з експлуатації фіксованих місць паркування на загальну суму 91432,80 грн, що підтверджується актами наданих послуг №4304 від 31.12.2023 на суму 16673,04 грн, №85 від 31.01.2024 на суму 16673,04 грн, №467 від 29.02.2024 на суму 15597,36 грн, №756 від 31.03.2024 на суму 16673,04 грн, №1048 від 30.04.2024 на суму 16135,20 грн та №1398 від 18.05.2024 на суму 9681,12 грн.

Також позивач виставив відповідачу рахунки на оплату за вказаний період на загальну суму 91432,80 грн, а саме: №4395 від 01.12.2023 на суму 16673,04 грн, №40 від 01.01.2024 на суму 16673,04 грн, №395 від 01.02.2024 на суму 15597,36 грн, №780 від 01.03.2024 на суму 16673,04 грн, №1092 від 01.04.2024 на суму 16135,20 грн та №1438 від 01.05.2024 на суму 9681,12 грн.

Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань плату з експлуатації фіксованих місць паркування відповідач не здійснював, у зв`язку з чим у Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» утворилася заборгованість у розмірі 91432,80 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку з оплати, позивач листами №053/05-832 від 06.03.2024, №053/05-1584 від 19.04.2024 та №053/05-5720 від 31.12.2024 повідомляв відповідача про наявний борг та необхідність його сплатити. Всі надіслані вимоги відповідачем були проігноровані.

При цьому, у листі №053/05-1584 від 19.04.2024 позивач повідомив відповідача про розірвання договору з 19.05.2024 в односторонньому порядку.

Надалі, позивач вкотре листом №053/05-2040 від 10.04.2025 повідомив відповідача про наявність боргу та необхідність його сплати а також про намір звернутися до суду у випадку подальшого невиконання грошових зобов`язань.

Знову ж таки, на вказаний лист Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» не надало жодної відповіді.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 91432,80 грн боргу у зв`язку з неналежним виконанням договору в частині оплати за період з грудня 2023 року по травень 2024 року, а також нарахованих 12586,89 грн пені, 16416,67 грн інфляційних втрат та 4033,46 грн 3% річних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на наступне:

- оплата послуг за договором здійснюється на підставі актів наданих послуг, проте позивач не довів факту направлення таких актів відповідачу, як і факту направлення рахунків на оплату, у зв`язку з чим заявлена до стягнення заборгованість є нічим не підтвердженою;

- на можливість виконання своїх зобов`язань вплинули форс-мажорні обставини, а саме введення воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних;

- відповідач на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив зменшити розмір нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних;

- відповідач просив застосувати позовну давність до вимоги про стягнення пені.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов таких висновків:

- додатковою угодою №2 від 29.12.2018 сторони змінили умови щодо порядку розрахунків та погодили здійснення оплати не на підставі актів приймання-передачі наданих послуг, як це було передбачено попередньою редакцією договору, а на підставі рахунків на оплату. Водночас сторони домовилися, що відсутність рахунку на оплату, визначену п. 3.3 договору, не звільняє відповідача від зобов`язань щодо такої оплати. Також судом враховано, що згідно з п. 3.7 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 оплата проводиться по дату фактичного повернення відповідачем майданчика для паркування, однак в матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу фіксованих місць для паркування;

- необґрунтованими є посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 як на підставу звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, оскільки вказаний лист був виданий для широкого кола осіб без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією та неможливістю виконання зобов`язань за договором;

- відповідач не надав належних доказів на підтвердження факту сплати заборгованості та не спростував доводів позивача, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 91432,80 грн є правомірними та обґрунтованими;

- вимога про стягнення пені на підставі п. 4.2 договору заявлена правомірно. Водночас, з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), чинного на час виникнення спірних правовідносин, перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в сумі 12580,01 грн за період з 21.12.2023 по 21.11.2024, тобто у меншому розмірі, ніж заявлено;

- враховуючи, що прострочення відповідачем грошового зобов`язання, а також нарахування штрафних санкцій відбулося в період дії карантину та воєнного стану, позивач не пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення пені;

- здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, суд дійшов висновку, що останній виконано вірно;

- провівши власний розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що позивач не врахував методику розрахунку, наведену, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, а тому з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 16200,98 грн, тобто у меншій сумі, ніж заявлено;

- клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат не підлягає задоволенню, оскільки ст. 551 ЦК України передбачає можливість такого зменшення лише штрафних санкцій, тобто неустойки (штрафу, пені).

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд першої інстанції, дослідивши зміст договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2018-06/02 від 12.06.2018, встановив, що укладений правочин є договором найму.

Так, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі №910/1248/23 відступив від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №910/20720/16 та 03.02.2020 у справі №910/6312/19, щодо застосування ст. 901 ЦК України до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування та зазначив, що такий договір за своєю правовою природою є договором найму. Окрім цього, об`єднана палата також відступила шляхом уточнення від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі №910/8413/17, про те, що договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування є договором найму майнових прав. Уточнення полягає в тому, що такий договір є договором найму комунального майна (паркувального майданчика).

Таким чином, спірні правовідносини сторін регулюються положеннями глави 58 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1 та 5 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач у період з грудня 2023 року по травень 2024 року надав відповідачу послуги з експлуатації фіксованих місць паркування на загальну суму 91432,80 грн, що підтверджується актами наданих послуг, копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 39-41).

Також позивач виставив відповідачу рахунки на оплату послуг за вказаний період на суму 91432,80 грн (а. с. 46-49).

Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач плату за користування майданчиками для паркування, а фактично орендну плату, не здійснював, у зв`язку з чим утворилася спірна заборгованість.

Статтями 525 та 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що оплата послуг за договором здійснюється на підставі актів наданих послуг. Поряд з цим, позивач не довів факту направлення таких актів відповідачу, як і факту направлення рахунків на оплату, у зв`язку з чим заявлена до стягнення заборгованість є нічим не підтвердженою. Вказані аргументи відповідач також заявив в апеляційній скарзі.

Проте, колегія суддів зауважує на тому, що додатковою угодою №2 від 29.12.2018 до договору сторони змінили умови щодо порядку розрахунків та погодили здійснення оплати не на підставі актів приймання-передачі наданих послуг (як це було передбачено попередньою редакцією договору), а на підставі рахунків на оплату.

Так, відповідно до п. 3.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата. Плата за місяць, в якому укладено договір, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 20 числа місяця, платіж вноситься до 1 числа наступного місяця.

Пунктами 3.4 та 3.5 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 узгоджено, що сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на оплату, визначену п. 3.3 договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

Згідно з п. 3.7 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018 оплата сторони-2 стороні-1 за договором проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні-1 майданчика для паркування.

Відповідно до п. 6.5 договору сторона-1 має право достроково розірвати це договір в односторонньому порядку, зокрема, у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів.

Закінчення строку або розірвання цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 6.7 договору).

Як встановлено вище, позивач листом №053/05-1584 від 19.04.2024 повідомив відповідача про розірвання договору з 19.05.2024 в односторонньому порядку у зв`язку з тривалою відсутністю оплати послуг з боку останнього.

Таким чином, враховуючи погоджений сторонами порядок оплати послуг, а також відсутність в матеріалах справи доказів повернення позивачу фіксованих місць для паркування раніше дати, з якої договір було розірвано з ініціативи Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (19.05.2024), колегія суддів вважає безпідставними вищевикладені аргументи скаржника.

Отже, строк оплати послуг для відповідача у спірний період, враховуючи положення п. 3.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.12.2018, відповідно до якого плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата, є таким, що у будь-якому випадку настав.

На підставі вищевикладеного, судом першої інстанції вірно встановлено, що виходячи з положень договору та приписів діючого законодавства, станом на день подання позову та розгляду справи відповідач не виконав свій обов`язок з оплати послуг.

Як наслідок, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку стосовно обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення 91432,80 грн основного боргу.

Також, позивачем на підставі п. 4.2 договору заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 12586,89 грн за загальний період з 21.12.2023 по 22.11.2024 включно.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до п. 4.2 договору у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимога про стягнення пені заявлена позивачем правомірно. При цьому, судом враховані положення ч. 6 ст. 232 ГК України та, у зв`язку з цим, встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в сумі 12580,01 грн за загальний період з 21.12.2023 по 21.11.2024, тобто у меншому розмірі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 16416,67 грн інфляційних втрат та 4033,46 грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, зважаючи на встановлене судом прострочення відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3% річних є такими, що заявлені правомірно. При цьому, згідно правомірних висновків суду першої інстанції, розрахунок 3% річних виконаний позивачем вірно, а тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних у сумі 4033,46 грн, як і просив позивач.

Щодо розрахунку інфляційних втрат в сумі 16416,67 грн, суд зазначає, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, 29.04.2020 у справі №910/1193/19, 18.06.2020 у справі №904/3491/19, 01.10.2020 у справі №910/11820/18 та 10.02.2021 у справі №910/14257/19.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що позивач не врахував методику розрахунку, наведену касаційним судом у вказаних постановах, а тому з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 16200,98 грн, тобто у меншій сумі, ніж заявлено.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що на можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором вплинули форс-мажорні обставини, а саме введення воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Проте, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на форс-мажорні обставини, зважаючи на наступне.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі №904/6463/14).

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Саме таких висновків дотримуються Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, 09.11.2021 у справі №913/20/21 та 04.10.2022 у справі №927/25/21.

В обґрунтування наявності форс-мажорних обставин Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» посилається на введення на території України воєнного стану, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Колегія суддів зауважує, що факт початку дії воєнного стану в Україні з 24.02.2022 внаслідок повномасштабного вторгнення країни-агресора є загальновідомим фактом та саме з цієї дати боржники можуть бути звільнені від відповідальності за порушення зобов`язань, у випадку неможливості виконання зобов`язання саме внаслідок дії обставин форс-мажору.

Водночас, матеріали справи не містять сертифікату ТПП України про настання форс-мажорних обставин з 24.02.2022 саме до зобов`язань Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» у спірних правовідносинах, а загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання, а тому вказаний лист не може бути беззаперечним доказом існування форс-мажорних обставин.

Водночас, воєнний стан в Україні у зв`язку з триваючою військовою агресією неодноразово продовжувався та наразі триває, що є загальновідомим фактом, який в будь-якому разі так чи інакше впливає на провадження господарської діяльності суб`єктів господарювання, навіть якщо обставина введення воєнного стану не є форс-мажорною у конкретних спірних правовідносинах. А тому, посилання відповідача на форс-мажорні обставини при виконанні останнім своїх зобов`язань за договором є необґрунтованими.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

У разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч. ч. 1 та 2 ст. 233 ГК України).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Відповідно правових висновків, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

Водночас, Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, 13.11.2019 у справі №922/3095/18 та 18.03.2020 у справі №902/417/18.

У постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат входить до складу грошового зобов`язання і право кредитора на нарахування та стягнення з боржника 3% річних та інфляційних втрат закріплено у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.12.2024 у справі №910/20091/23 у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постановах від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, 27.04.2018 у справі №908/1394/17, 22.01.2019 у справі №905/305/18, 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та 22.02.2022 у справі №924/441/20 вказав, що з аналізу положень ст. 233 ГК України та ст.551 ЦК України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних та інфляційних витрат не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

З огляду на викладене, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, кредитор має легітимне очікування на компенсацію йому процентів річних за користування боржником утримуваними грошовими коштами, які належать кредиторові, у встановленому законом мінімальному розмірі річних на рівні трьох процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.

В даній справі позивачем заявлено до стягнення саме 3% річних, тобто їх розмір фактично визначений законом та договором не збільшувався, отже в даному випадку відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення мінімального розміру 3% річних.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у згаданих постановах не вказувала про можливість зменшення інфляційних втрат взагалі. Отже, законодавчо визначені підстави для зменшення інфляційних втрат також відсутні.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача з приводу пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з вимогою про стягнення пені, слід зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, судом першої інстанції враховано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 на всій території України був встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та був відмінений 30.06.2023 (постанова Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Правові позиції щодо перебігу позовної давності у вказаний період неодноразово були викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, від 01.09.2022 у справі №910/14346/21 та від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, відповідно до яких строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим.

Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції згідно із Законом №3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, враховуючи, що прострочення відповідачем грошового зобов`язання, а також нарахування пені відбулося в період дії карантину та воєнного стану, доводи апеляційної скарги відповідача в зазначеній частині колегією суддів відхиляються.

Отже, оскільки строк виконання зобов`язання відповідачем є таким, що настав, доказів проведення повного розрахунку з позивачем за отримані послуги матеріали справи не містять, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на користь позивача 91432,80 грн основного боргу, 12580,01 грн пені, 16200,98 грн інфляційних втрат та 4033,46 грн 3% річних на підставі договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2018-06/02 від 12.06.2018.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі №910/10691/25 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2025 у справі №910/10691/25 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд».

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов