ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1244/25

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: першого заступника керівника Вараської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі: Зарічненської селищної ради

до відповідача 1: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

до відповідача 2: Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про: стягнення 388 382,59 грн

секретар судового засідання: С.Коваль

представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

прокурор: Ю.Ваколюк (в залі суду)

ОПИС СПОРУ

Перший заступник керівника Вараської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" та до відповідача 2: Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 388 382,59 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що 21.03.2025 року працівниками Департаменту безпеки ДП "Ліси України" та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії "Поліський лісовий офіс" виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи "сосна звичайна, береза повисла та вільха чорна" у кварталі 6 виділ 5, 3 сухостійних дерев породи "сосна звичайна" у кварталі №36 виділ 39, а також 5 сироростучих дерев породи "сосна звичайна" у кварталі №37 виділ 30 Дібрівського лісництва.

Прокурор стверджує, що у наданому ним висновку судової інженерно - екологічної експертизи №2430-Е від 20.06.2025 року визначено розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки 11 дерев різних порід, що становить 388 382,59 грн.

В рамках досудового розслідування кримінального провадження №0000399, які вчинили незаконну порубку дерев не встановлено.

У своєму відзиві на позов Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" вказало, що в даному конкретному випадку, прокурором в обґрунтування позову не вказано, які саме обов`язки і норми чинного законодавства України у сфері ведення лісового господарства були порушені з боку відповідача.

Відповідач не мав можливості виконувати в повному обсязі покладені на нього нормативними актами обов`язки щодо забезпечення збереження лісів у нічний час, оскільки не наділений правом на порушення режиму комендантської години і був обмежений діяти у нічний час доби.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000399, що має на меті встановити обставини кримінального правопорушення та виявити винну особу (осіб), ще триває, кримінальне провадження не закінчене, а особа (особи) яка вчинила кримінальне правопорушення не встановлена.

Відповідач стверджує, що долучений до позовної заяви протокол огляду та розрахунки розміру завданої шкоди не є актами органу державного нагляду (контролю), складеним за результатами здійснення безпосередньо Держекоінспекцією як спеціально уповноваженим та контролюючим органом у сфері природоохоронного законодавства планового або позапланового заходу з перевірки дотримання відповідачем вимог природоохоронного законодавства в порядку і за формою, передбаченими вказаним законом.

Натомість з долученого прокуратурою висновку судової інженерно-екологічної експертизи від 20.06.2025 р. вбачається, що цей висновок підготовлено на підставі постанови слідчого СВ ВП №2 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції Матвійчука О.П. у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2025 року за № 0000399.

Отже, висновок судової інженерно-екологічної експертизи на даних якого базується розмір позовних вимог, підготовлений не на замовлення учасника справи.

Проведення судової інженерно-екологічної експертизи відбувалося виключно на підставі матеріалів вказаного кримінального провадження, наданих правоохоронним органом, без здійснення натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних відомостей на підставі яких було здійснено розрахунок.

У наявних у справі документах, на підставі яких експертом проводилась відповідна інженерно-екологічна експертиза не зазначено, в якій частині пня було здійснено заміри (тобто, чи це було біля шийки кореня, як того вимагають постанова КМУ № 665 від 23.07.2008 року та постанова КМУ № 575 від 10.05.2022 року, чи в іншій частині дерева / наприклад вище шийки кореня); відсутні посилання на нормативно-правові акти, якими керувались спеціалісти при здійсненні обмірів; у протоколі огляду місця події від 22.05.2025 року у описовій частині зазначена інформація про розміри та діаметри виявлених пнів, хоча у протоколі відсутня будь-яка інформація щодо вимірювальних приладів, чи проходили вони сертифікацію, відповідно до вимог Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність", хто саме з уповноважених осіб здійснював заміри, як давно було здійснена рубка дерев, у який метод здійснювався замір та інші важливі аспекти та характеристики, які є необхідні для вірного нарахування заподіяної шкоди.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 6 січня 2026 року відкрито провадження у справі, підготовче засідання відкладено на 3 лютого 2026 року.

21 січня 2026 року Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України подало до суду відзив на позов.

26 січня 2026 року прокурор подав до суду відповідь на відзив.

Ухвалою від 3 лютого 2026 року суд закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 3 березня 2026 року.

У судовому засіданні прокурор підтримав позов.

У судове засідання позивач не з`явився.

У судове засідання представник відповідача (Філія "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України") не з`явився.

Суд відзначає, що ухвалою від 27 січня 2026 року задоволено клопотання відповідача (Філія "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України") про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Об 10:29 годині представника відповідача Андрія Власюка запрошено до участі у судовому засіданні в режимі ВКЗ, проте вказаний представник на зв`язок не вийшов. Вказані обставини відображені в протоколі судового засідання.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, норми права, які застосував суд

Прокурор стверджує, що незаконною порубкою дерев були завдані збитки в сумі 388 382,59 грн, які на даний час не відшкодовані, що є підставою для їх стягнення у судовому порядку.

Суд установив, що 14 квітня 2025 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000399 та розпочато досудове розслідування кримінального провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, зокрема з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що 14 квітня 2025 надійшла заява від директора філії "Поліський лісовий офіс" Сергія Чуприна про те, що 21 березня 2025 року о 10:50 працівниками Департаменту безпеки ДП "Ліси України" та державної лісової охорони Дібрівського лісництва під час проведення контрольного заходу у Висоцькому надлісництві філії "Поліській лісовий офіс", виявлено незаконну порубку 3 сироростучих дерев породи "сосна звичайна, береза повисла та вільха чорна" у кварталі №6 виділ 5 Дібрівського лісництва, а також 3 сухостійних дерев породи "сосна звичайна" у кварталі № 36 виділ 39 Дібрівського лісництва.

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом є позадоговірними, та стосуються стягнення шкоди, завданої порушенням природоохоронного законодавства, а саме незаконною рубкою дерев.

Предметом судового розгляду є поданий прокурором позов в інтересах держави в особі позивачів до відповідача, як постійного лісокористувача, про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу шляхом незаконної порубки дерев.

А тому, перш за все суд вважає за необхідне надати оцінку представництва прокуратурою інтересів держави у цій справі.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища віднесено, зокрема формування і використання місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі місцевих бюджетів.

Згідно із статтею 6 Закону України "Про рослинний світ", органи місцевого самоврядування включено до переліку органів, що здійснюють державне управління у сфері охорони, використання та відтворення рослинного світу.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Наявність підстав для звернення до суду із позовами про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону довкілля передбачена підпунктом "б" статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", відповідно до якого місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.

Оскільки, як стверджується у позові, самовільні рубки були здійснені на території позивача (Зарічненської селищної ради), збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, відповідно до статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 69-1 Бюджетного кодексу України мають стягуватися та зараховуватися до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі охорони навколишнього природного середовища віднесено, зокрема формування і використання місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі місцевих бюджетів.

Згідно із статтею 6 Закону України "Про рослинний світ" органи місцевого самоврядування включено до переліку органів, що здійснюють державне управління у сфері охорони, використання та відтворення рослинного світу.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Керівник Вараської окружної прокуратури у листопаді 2025 року звернувся до Зарічненської селищної ради з листом, в якому просив орган місцевого самоврядування повідомити прокуратуру про вжиті заходи щодо стягнення шкоди за фактом кримінального провадження №0000399.

У відповідь на вказане звернення орган місцевого самоврядування у листі від 1.12.2025 року вказав що заходи щодо захисту інтересів територіальної громади не вчинялись з огляду на те, що про зазначені прокурором обставини селищна рада дізналась зі звернення прокурора.

Надалі, листом від 26 грудня 2025 року перший заступник керівника прокуратури на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомив Зарічненську селищну раду про те, що Вараською окружною прокуратурою підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення шкоди в сумі 388 382,59 грн.

З урахуванням позиції, викладеної, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, суд встановив, що прокурором дотримано вимоги статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" в частині представництва інтересів держави прокуратурою в суді.

Зважаючи на предмет доведення позивачем в позовній заяві обставин відшкодування збитків та заперечення відповідача, щодо відсутності доказів, які б вказували саме на протиправність поведінки відповідача, суд досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, щодо складу цивільного правопорушення зазначає наступне.

Зі стверджуваних сторонами обставин видно, що спірні правовідносини за своєю природою є позадоговірними та стосуються стягнення шкоди, завданої порушенням природоохоронного законодавства, зокрема незаконною рубкою дерев.

Суд зазначає, що за приписами статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи компенсації майнової шкоди.

Предметом судового розгляду є позов прокурора в інтересах держави до відповідача, як постійного лісокористувача, про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу шляхом незаконної порубки дерев.

За загальним принципом цивільного права, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Відповідно до статей 5, 68, 69 Закону України 1264-XII державна охорона природних ресурсів передбачає відшкодування шкоди у повному обсязі, а застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди.

Норми Лісового кодексу України (ст. 19 ч. 2, ст. 63, ст. 64, ст. 86, ст. 107 ЛК України) зобов`язують постійних лісокористувачів організовувати охорону та захист лісів, здійснювати заходи з раціонального використання і відтворення лісів та відшкодовувати шкоду у межах законодавства.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується повністю, якщо завдавач не доведе, що шкода завдана не з його вини. Для відшкодування шкоди необхідно встановити: неправомірність поведінки, наявність шкоди, причинний зв`язок між поведінкою та шкодою, а також вину особи.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, предметом доказування у справі є обставини щодо неправомірності поведінки заподіювача шкоди, наявності шкоди та її розмір, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також наявності чи відсутності вини особи, що завдала шкоду.

У цій справі прокурор подав копії матеріалів кримінального провадження №0000399 (заява про вчинення злочину, акти огляду місця події, протоколи та висновок судового експерта) для підтвердження обставин неправомірної поведінки відповідача та розміру шкоди.

У позовній заяві, прокурор зазначив, що у ході реалізації представницьких повноважень в порядку ст. 131-1 Конституції України та статей 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" опрацьовано матеріали кримінального провадження №0000399.

З наявного у матеріалах справи листа Відділення поліції 2 Вараського районного відділу поліції ГУНП в Рівненській області № від 15.12.2025 видно, що на час підготовки позовних матеріалів та звернення до суду (грудень 2025 року), слідчі дії у цьому кримінальному провадженні тривали.

Водночас матеріали кримінального провадження подані без письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування. В матеріалах цієї справи відповідний доказ відсутній.

Суд наголошує, що стаття 222 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) встановлює, що відомості досудового розслідування можуть розголошуватися лише з письмового дозволу слідчого або прокурора. Відсутність такого дозволу робить недопустимими всі докази, отримані на основі цих відомостей, у будь-якому судовому провадженні, зокрема господарському, цивільному або адміністративному.

Цю позицію підтверджує судова практика Верховного Суду.

Так, у постанові 18 січня 2024 року у cправі № 922/2487/22 Верховний Суд наголосив, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (пункт 62 постанови).

Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (пункт 63 постанови).

У справі № 910/8482/18 (910/4866/21), посилаючись на норми статті 222 КПК України, Верховний Суд вказував на вирішальне значення наявності дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування в обставинах справи, що розглядається, для використання матеріалів кримінального провадження (пункти 69.17, 69.18 постанови ВС від 11 листопада 2021 року ).

Разом з тим відсутність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування унеможливлює використання доказів у господарському процесі (близьку за змістом позицію наведено у постановах ВС від 6 липня 2022 року у cправі № 914/1979/18, від 3 квітня 2025 року у cправі № 910/10335/23).

Таким чином, докази, подані прокурором у цій справі без письмового дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, є недопустимими, що виключає можливість їх використання для встановлення фактичних обставин справи, зокрема щодо: -неправомірної поведінки відповідача; - наявності шкоди та її розміру; - причинно-наслідкового зв`язку;- вини відповідача.

Відповідно до частини другої статті 77 ГПК України, докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

А тому, докази подані прокурором, а саме: копія заяви про вчинення злочину від 14.04.2025, копія актів огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.03.2025, копія протоколу огляду місця події від 22.05.2025 з додатками, копія висновку експерта від 20.06.2025 не є допустимими.

За правилами частини другої статті 77 ГПК України зазначені докази судом не приймаються.

Водночас, відповідно до положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Отже, прокурор не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин цивільного правопорушення, що є підставою для відмови у задоволення позову.

Суд при цьому керувався принципами верховенства права, законності, рівності сторін та дотриманням процесуальних норм щодо допустимості доказів, закріпленими у ГПК України та практиці Верховного Суду, зокрема в контексті доктрини "плодів отруйного дерева".

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж (справа ЄСПЛ "Гефген проти Німеччини").

Суд підкреслює, що питання законності отримання доказів не є простою формальністю, а навпаки є основою справедливого правосуддя. Адже процесуальні норми щодо допустимості доказів виступають гарантією, що подані докази є справжніми та містять достовірну інформацію.

Згідно з положеннями пункту 4 частини 3 статті 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Продовжуючи оцінку допустимості доказів у справі, що розглядається, суд зауважує також наступне.

У позовній заяві прокурор зазначає, що на підтвердження розміру збитків завданих навколишньому природному середовищу ним надано копію висновку судової інженерно-економічна експертизи, проведеної у згаданому вище кримінальному провадженні.

У додатках до позовної заяви прокурор вказав про надання копії висновку експерта від 20.06.2025.

В даному випадку суд вважає за потрібне звернути увагу на правову позицію наведену Верховним Судом у постанові № 918/36/19 від 23 січня 2020 року.

Так, Касаційний господарський суд зазначив, що при вирішенні господарських спорів може бути досліджений і висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної, яку було проведено в межах провадження з іншої справи оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі, і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії.

Встановивши, що до суду подано копія висновку експертизи, яка засвідчена службовою особою органу досудового розслідування, суди першої та апеляційної інстанції не дослідили дотримання при цьому вимог Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55, та інших нормативно - правових актів в частині можливості засвідчення слідчим документу, який створено іншою установою.

Вказана обставина має значення для правильного вирішення спору, оскільки господарський суд не може встановлювати обставини справи на підставі копії висновку експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, засвідченої неуповноваженою особою (постанова ВС у справі № 918/36/19 від 23 січня 2020 року).

Висновок експерта, копію якого подав прокурор, створений судовим експертом Рівненського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Водночас відповідно до пункту 70 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 (далі - Типова інструкція), установа може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ній, крім випадків створення паперових копій електронних документів, що надійшли до установи через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади (далі - система взаємодії), а також у випадках, передбачених цим пунктом. У разі підготовки документів для надання органам судової влади під час вирішення питань щодо прийняття громадян на роботу, навчання, засвідчення їх трудових, житлових та інших прав у взаємовідносинах з установою, а також під час формування особових справ працівників установа може виготовляти копії документів, виданих іншими установами (копії дипломів, свідоцтв про одержання освіти тощо). Відмітка "Копія" проставляється у верхньому правому кутку першої сторінки паперового документа.

Отже випадки передбачені пунктом 70 Типової інструкції не є застосованими у цій справі.

Відповідно до пункту 72 Типової інструкції напис про засвідчення паперової копії скріплюється печаткою із зазначенням на ній найменування відповідної установи або печаткою структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) установи.

Також, відповідно вимог пункту 4.15. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (далі - Інструкція), висновок експерта (експертів) оформлюється на бланку експертної установи і підписується експертом (експертами), який (які) проводив(ли) дослідження. Підписи у заключній частині засвідчуються відбитком печатки експертної установи на кожній сторінці тексту заключних висновків. Якщо до висновку експерта додаються фототаблиці, креслення, схеми, діаграми тощо, вони також підписуються експертом (експертами); підписи засвідчуються відбитком печатки експертної установи.

Якщо експерт не є працівником державної спеціалізованої установи і працює на професійній основі самостійно, він засвідчує наданий ним висновок своїм підписом і печаткою із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків).

Відповідно до абзацу третього пункту 4.18. Інструкції, другий примірник висновку експерта при проведенні експертизи під час судового розгляду і копія документа про призначення експертизи (залучення експерта) подаються експертом до експертної установи.

Разом з тим подана прокурором копія висновку судової експертизи не засвідчена належним чином. Копія висновку не була засвідчена експертною установою чи експертом який проводив дослідження ні у письмовому вигляді, ні шляхом накладення кваліфікованого електронного цифрового підпису на електронну копію документа.

За наведених обставин питання про витребування зазначеного доказу у порядку передбаченому статтею 81 ГПК України прокурор не ініціював.

Розглядаючи питання доказів та доказування у господарському процесі Верховний Суд нагадав, що відповідно до положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми (постанова КГС ВС від 10.06.2019 у справі № 903/581/18).

Підсумовуючи суд зазначає, що згадані вище докази подані прокурором на підтвердження стверджуваних ним обставин не є допустимими.

Разом з тим, прокурор, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, повинен був довести наявність складу цивільного правопорушення.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо неправомірної поведінки відповідача, наявності шкоди та її розміру, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою та інших важливих обставин цієї справи прокурор суду не надав.

Суд зауважує, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Сало проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принагідно суд зауважує, що у преамбулі Конституції України проголошено незворотність європейського та євроатлантичного курсу України.

З огляду на таке, суд ураховує, що у Рекомендації до держав-членів про роль прокурорів поза системою кримінального правосуддя, ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 1151-му засіданні заступників міністрів 19 вересня 2012 року, CM/Rec(2012)11 зазначено, що "компетенція прокурора поза системою кримінального правосуддя не повинна обмежувати право будь-якої фізичної чи юридичної особи ініціювати захист або бути захисником його або її інтересів у незалежному та безсторонньому суді" (пункт D.10); "повноваження прокурора ініціювати судове провадження або діяти як захисник не повинні ставити під загрозу принцип рівності між сторонами спору" (пункт D.12).

Разом з тим, у Бордоській декларації "Судді та прокурори в демократичному суспільстві", що її 8 грудня 2009 року ухвалили спільно Консультативна Рада європейських суддів [Висновок № 12(2009)] і Консультативна Рада європейських прокурорів [Висновок № 4(2009)], зокрема, зазначено: "Інтерес суспільства полягає в тому, щоб правовладдя було забезпечене в спосіб чинення справедливого, безстороннього й дієвого правосуддя. Прокурори та судді забезпечують, щоб на всіх стадіях провадження права й свободи особи було гарантовано, а суспільний порядок - захищено" (§ 1); "справедливе чинення правосуддя вимагає рівності сторін а також поваги до незалежності суду, дотримання принципу поділу влади та обов`язкової сили остаточних судових рішень" (§ 2); "у державах-членах, де прокурори виконують функції, що не належать до кримінального права, зазначені принципи застосовують до цих функцій" (§ 13).

У Пояснювальній записці до Бордоської декларації (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/994_a50), зокрема, вказано, що відповідно до принципу правовладдя в демократичному суспільстві повноваження прокурорів, а також процесуальні дії, що вчиняють на виконання цих повноважень прокурори, мають бути детально визначені приписами актів права; якщо прокурори діють поза межами сфери кримінального права, вони мають поважати виняткові повноваження судді чи суду та враховувати принципи, сформульовані в практиці Європейського суду з прав людини; участь сторони обвинувачення в судовому провадженні не може впливати на незалежність судів; без шкоди для прерогатив прокурорів щодо представництва інтересів держави прокурори відповідно до принципу рівності сторін повинні користуватися тими самими правами й обов`язками, що й будь-яка інша сторона, і не можуть мати привілейованого становища в судовому провадженні (пункт 66).

Натомість у цій справі прокурор зазначив, що докази для даного позову він отримав під час вивчення та опрацювання матеріалів кримінального провадження. Отже прокурор підтвердив, що мав доступ до матеріалів кримінального провадження. А проте, залишилося не підтвердженим отримання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування. Суд наголошує, що відповідні докази прокурор мав би подати у строк визначений процесуальним законом.

Так, відповідно до частини 2 статті 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Недотримання зазначених правил з боку прокурора, у аспекті здійснення ним представництва інтересів держави за одночасного доступу до матеріалів кримінального провадження, однак без дотримання законодавчих вимог щодо процедур отримання та засвідчення доказів, може ставити під сумнів принципи рівності та змагальності сторін, диспозитивності господарського процесу, зокрема стосовно недопустимості привілейованого становища прокурора у судовому провадженні.

Окрім наведеного вище суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду

Підсумовуючи усе вищеописане суд констатує, що частина наданих прокурором в обґрунтування даного позову доказів, які зазначені у тексті даного рішення, суд визнав недопустимими. А проте, саме визнаними недопустимими доказами прокурор обґрунтовував наявність повного складу цивільного правопорушення та наявність підстав для стягнення завданої навколишньому природному середовищу шкоди.

А тому, суд робить висновок, що прокурором не підтверджено належними та допустимими доказами завдання відповідачем шкоди в розмірі позовних вимог, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 660,59 грн (з врах. коеф. 0,8) покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати у вигляді судового збору покласти на позивача.

Позивач: Вараська окружна прокуратура (34400, Рівненська область, м.Вараш, м-р, вулиця Будівельників, 1).

в інтересах держави в особі: Зарічненської селищної ради (34000, Рівненська область, Вараський район, смт. Зарічне, вул. Центральна, буд. 11, ідентифікаційний код 04385632).

Відповідач 1: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (01601, м. Київ, вул. Роставелі Шота 9А, ідентифікаційний код 44768034).

Відповідач 2: Філія "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (просп. Волі, 30, м. Луцьк, Луцький район, Волинська область, 43010, ідентифікаційний код ВП 45601597).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 04 березня 2026 року.

Суддя Андрій КАЧУР