УХВАЛА

04 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 910/7878/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Антимонопольного комітету України

на рішення Господарського суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року (суддя - Мандриченко О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)

у справі №910/7878/25

за позовом Антимонопольного комітету України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиця-Агро»

про стягнення 360 121,76 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року у справі №910/7878/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2026 року, позов Антимонопольного комітету України про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиця-Агро» (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) 360 121,76 грн штрафу задоволено частково. Стягнуто з відповідача 352 459,59 грн пені, які зараховано в дохід загального фонду Державного бюджету України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

25 лютого 2026 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Верховний Суд, Суд) через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Антимонопольного комітету України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2026 року у справі №910/7878/25.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2026 року для розгляду зазначеної касаційної скарги у справі визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №910/7878/25 з огляду на таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №910/7878/25 є стягнення 360 121,76 грн штрафу, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000 грн), а тому у розумінні ГПК України справа №910/7878/25 за загальним правилом не підлягає касаційному перегляду.

Разом із тим підпункти «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачають певні випадки за наявності яких рішення суду у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути оскаржено в касаційному порядку. При цьому, особа, яка подає касаційну скаргу повинна обґрунтувати та довести наявність такого випадку.

Антимонопольний комітет України, посилаючись на пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про відсутність правового висновку Верховного Суду стосовно того, що пеня нараховується до моменту перерахування коштів до державного бюджету відповідно до частини чотирнадцятої статті 14 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

При цьому, необхідність відкриття касаційного провадження у справі №910/7878/25 скаржник обґрунтовує тим, що ця справа має виняткове значення для Комітету, оскільки в провадження судів господарської юрисдикції розглядається понад 100 справ про стягнення штрафів та пені, в яких в тому числі досліджується питання моменту сплати штрафу. Наведене, згідно із доводами скаржника, свідчить про наявність питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки існує неузгодженість моменту виконання грошового зобов`язання перед державним бюджетом відповідно до статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Суд звертає увагу скаржника на те, що питання права, яке має фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики та про яке йдеться у підпункті «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, означає наявність правової проблеми, яка впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення такої проблеми. Водночас, формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у великій кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини як відсутність сталої судової практики, невизначеність правових питань на нормативному рівні, необхідність застосування аналогії закону чи права, вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Антимонопольний комітет України у касаційній скарзі, посилаючись на те, що у господарських судах на розгляді перебуває понад 100 справ, правовідносини у яких є подібними до правовідносин у цій справі, не наводить і не описує розгляд жодної з них. Отже скаржник не навів ні кількісного, ні якісного критеріїв наявності правового питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної судової практики, тобто касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності умов, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Щодо вжитого законодавцем у підпункті «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України словосполучення «виняткове значення» справи для її учасника, то оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для її учасника можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Разом з тим, в касаційній скарзі, крім посилання на підпункт «в» пункту частини третьої статті 287 ГПК України, скаржник не наводить доводів на підтвердження наявності цієї підстави.

З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а відтак умов допуску цієї справи до касаційного оскарження скаржником не дотримано.

Зважаючи на відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Антимонопольного комітету України на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 2, 12, 15, 17, 163, 232, 234, 235, 287, 293, 314 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2026 року у справі №910/7878/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова