ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"12" березня 2026 р. Справа № 925/1394/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Рибпродукт 97», м. Київ

про забезпечення позову

у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рибпродукт 97»,

м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат», м. Черкаси

про стягнення 1 096 552 грн. 20 коп.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Рибпродукт 97» до товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» про стягнення 1 544 587 грн. 21 коп. заборгованості, а саме: 1 355 200 грн. 00 коп. суми основного боргу, 30 870 грн. 68 коп. пені, 2 996 грн. 53 коп. 3% річних та 155 520 грн. 00 коп. штрафу, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі продажу №05/09-2025П від 05 вересня 2025 року.

Разом з позовною заявою позивач також подав заяву про забезпечення позову, у якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 1 544 587 грн. 21 коп. (в розмірі суми первісного позову), що знаходяться на всіх банківських та розрахункових рахунках товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат».

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року заяву товариства з додатковою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» про забезпечення позову від 05 листопада 2025 року залишено без задоволення.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10 год. 00 хв. 12 грудня 2025 року.

Проте, судове засідання призначене на 10 год. 00 хв. 12 грудня 2025 року не відбулося, у зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні суду.

Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів, а судове засідання призначено на 10 год. 00 хв. 19 січня 2026 року.

Також 15 січня 2026 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача 855 200 грн. 00 коп. основного боргу, 155 520 грн. 00 коп. штрафу, 78 257 грн. 00 коп. пені та 7 575 грн. 20 коп. 3% річних.

Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 19 січня 2026 року суд вирішив заяву позивача про зменшення позовних вимог прийняти до розгляду, у зв`язку з чим позов розглядається судом з урахуванням зменшених позовних вимог.

Суд відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 11 год. 00 хв. 06 лютого 2026 року.

Однак, судове засідання призначене на 11 год. 00 хв. 06 лютого 2026 року не відбулося, у зв`язку з перебуванням головуючого судді по даній справі з 28 січня 2026 року на лікарняному.

Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року розгляд справи в підготовчому засіданні було призначено на 11 год. 30 хв. 05 березня 2026 року.

Ухвалою суду від 05 березня 2026 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 11 год. 30 хв. 02 квітня 2026 року.

10 березня 2026 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 1 096 552 грн. 20 коп., що знаходяться на всіх банківських та розрахункових/поточних рахунках товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» у будь-яких фінансових установах.

Судом враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування поданої заяви позивач вказує, що обставини справи після прийняття судом ухвали від 12 листопада 2025 року, якою було залишено без задоволення заяву товариства з додатковою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» про забезпечення позову, суттєво змінилися.

Зокрема, позивач посилається на ймовірне істотне ускладнення виконання рішення суду через фактичне визнання відповідачем своєї фінансової неспроможності, а також звертає увагу суду на зловживання відповідачем своїми правами.

У відзиві на позов відповідач заперечував факт отримання товару та підписання первинних документів.

Водночас, в клопотанні про відкладення розгляду справи відповідач вказав, що зможе розрахуватися з позивачем за умови отримання грошових коштів від свого дебітора - покупця товару, що є предметом даного спору.

З посиланням на правові позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 15 січня 2020 року у справі № 915/1912/19, від 16 серпня 2018 року у справі № 910/5916/18), позивач зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена довідками, листами чи іншими документами загроза невиконання відповідного рішення суду, зокрема, «фактичне припинення господарської діяльності, наявність значної кредиторської заборгованості, відсутність коштів на рахунках, що підтверджується самими ж учасниками справи».

Тому позивач стверджує, що оскільки відповідач повідомив суд про відсутність у нього вільних обігових коштів для погашення боргу перед позивачем без залучення сторонніх надходжень, то на думку позивача, існує реальна загроза, що на момент набрання законної сили рішенням суду виконання рішення стане неможливим.

11 березня 2026 року товариство з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» надало суду свої заперечення на повторну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Рибпродукт 97» про забезпечення позову від 10 березня 2026 року.

Відповідач вважає її необґрунтованою з наступних підстав:

Обставини, на які посилається позивач у повторній заяві не є новими.

Факт прострочення оплати був відомий ще в листопаді 2025 року.

Продовження прострочення є кількісною, а не якісною зміною обставин і не утворює підстави для повторного розгляду судом даного питання.

Із клопотання про відкладення розгляду справи не випливає визнання відповідачем своєї неплатоспроможності.

Касаційний господарський суд у постанові 25 лютого 2019 року у справі №924/790/18 вказав, що «само по собі прострочення виконання зобов`язання не є підставою для забезпечення позову», оскільки подібний підхід перетворював би інститут забезпечення на автоматичний захід стягнення, що суперечить його природі.

Відповідач є виконавцем державного контракту на постачання продуктів харчування для потреб Збройних Сил України, розрахунки за яким здійснюються замовником (ДП МОУ «АОЗ») відповідно до встановленого графіка.

Залежність оборотних коштів підприємства від надходжень від державного замовника є об`єктивною та загальновідомою особливістю виконання оборонних контрактів в умовах воєнного стану, а не свідченням неплатоспроможності.

Розмір заборгованості за цим контрактом становить 65 847 149 грн. 02 коп.

Арешт усіх банківських рахунків відповідача (навіть у межах 1 096 552 грн. 20 коп.) у форматі, в якому його просить застосувати позивач («на всіх його банківських рахунках у будь-яких фінансових установах»), фактично призведе до блокування операційних рахунків підприємства. Це унеможливить здійснення поточних платежів постачальникам сировини та пакувальних матеріалів для виготовлення харчової продукції; виплату заробітної плати працівникам підприємства; закупівлю пального та логістичні витрати на доставку продовольства у військові частини; виконання зобов`язань за державним контрактом у встановлені строки.

Зрив постачання продовольства для ЗСУ матиме прямі наслідки для боєздатності та продовольчого забезпечення особового складу в умовах активних бойових дій.

Відповідно до Закону України «Про організацію оборонного планування» та Указу Президента України про введення воєнного стану, виконання оборонних замовлень є пріоритетним завданням держави, якому мають бути підпорядковані всі інші заходи. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд зобов`язаний враховувати наслідки вжиття таких заходів не лише для сторін, а й для третіх осіб та інтересів держави.

Позивач не надав, зокрема, витягів з банківських рахунків відповідача, довідок про відсутність активів, даних з реєстру боржників або відомостей виконавчого провадження.

Уточнення відповідачем своєї процесуальної позиції в ході розгляду справи є реалізацією законного права учасника справи відповідно до вимог ст. 42 ГПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 підкреслила, що при оцінці співмірності суд аналізує «сукупність негативних наслідків від вжиття заходів для всіх заінтересованих осіб».

Блокування операційної діяльності підприємства оборонно-промислового значення в умовах воєнного стану є несумісним із принципами верховенства права та пропорційності. Приватний майновий інтерес позивача не може переважати над публічним інтересом держави у безперебійному постачанні продовольства для Збройних Сил.

Відповідач не вживав і не вживає заходів з відчуження майна, виведення коштів, ліквідації юридичної особи чи реорганізації.

Позивачем не надано відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо змін у структурі власності, інформації про відкриття провадження у справі про банкрутство, даних про наявність виконавчих проваджень, які свідчили б про вичерпання активів, документів, що підтверджують фіктивне виведення коштів на пов`язаних осіб.

Касаційний господарський суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 910/268/23 вказав, що для забезпечення позову недостатньо посилатися на загальну недобросовісність боржника, необхідно довести конкретні дії щодо ухилення від виконання зобов`язань. Таких доказів у справі немає.

Необґрунтований арешт рахунків може спричинити збитки, що суттєво перевищують суму позову.

Розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат», судом враховано наступне:

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, у тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст. 137).

Отже, інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/19256/16, від 14 травня 2018 року у справі №910/20479/17, від 14 червня 2018 року у справі №916/10/18, від 23 червня 2018 року у справі №916/2026/17, від 16 серпня 2018 року у справі №910/5916/18, від 11 вересня 2018 року у справі №922/1605/18, від 14 січня 2019 року у справі №909/526/18, від 21 січня 2019 року у справі №916/1278/18, від 25 січня 2019 року у справі №925/288/17, від 26 вересня 2019 року у справі №904/1417/19 тощо.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №922/2928/17 та від 05 серпня 2019 року у справі №922/599/19).

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20).

Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог (див. ухвалу Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №906/824/17 та постанову від 21 січня 2019 року у справі №902/483/18).

З матеріалів даної справи вбачається, що заявник просить накласти арешт на грошові кошти, що належать товариству з обмеженою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» в межах ціни позову, які знаходяться (обліковуються) на всіх банківських та розрахункових рахунках вказаного товариства.

Судом враховано, що 11 березня 2026 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач вказав, що планує сплатити борг протягом двох календарних місяців.

Тобто, станом на 11 березня 2026 року відповідач не заперечує факт прострочки боргу.

Суд в даному випадку погоджується з доводами відповідача стосовно того, що само по собі прострочення виконання зобов`язання не є підставою для забезпечення позову, оскільки подібний підхід перетворював би інститут забезпечення на автоматичний захід стягнення, що суперечить його правовій природі.

Позивач не позбавлений можливості на стягнення з відповідача неустойки, річних та інфляційних втрат за весь період прострочки.

Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують вчинення відповідачем дій спрямованих для унеможливлення чи утруднення виконання майбутнього рішення суду (за умови задоволення позову), зокрема вчинення дій на відчуження майна, виведення своїх активів через укладання фраудаторних правочинів, тощо.

Також суду не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують стійку неплатоспроможність боржника в розумінні Кодексу України з процедур банкрутства, відсутність майна на яке можливо звернути стягнення.

Тобто, матеріали справи не містять доказів на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду зі сторони відповідача у разі задоволення позову.

Отже, суд не вбачає підстав для накладення арешту на грошові кошти відповідача, а тому заява позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву товариства з додатковою відповідальністю «Черкаський м`ясокомбінат» про забезпечення позову від 10 березня 2026 року залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені ст.ст. 255-257 ГПК України.

Суддя А.В.Васянович