ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 березня 2026 року Справа № 903/75/26

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Гандзілевська Яна Вікторівна

за участю представника ОСОБА_1 : Самолюка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/75/26 за позовом Акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Львів" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодвір Транс", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення 1771223,96 грн,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2025 представник Акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Львів" надіслав до суду позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодвір Транс", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якій просить суд:

1.Стягнути солідарно з Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" та Відповідача 2- ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" заборгованість за Кредитним договором №924/В/2023р від 20.11.2023 в розмірі 1 771 223,96 грн, з яких: заборгованість за кредитом -1 600 000,00 грн; заборгованість за відсотками 171 223,96 грн.

2. Стягнути солідарно з Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" та Відповідача 3 - ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" заборгованість за Кредитним договором №924/В/2023р від 20.11.2023 в розмір 1 771 223,96 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1600000,00 грн; заборгованість за відсотками - 171 223,96 грн.).

3.Проводити розгляд справи у відсутності представника позивача, на підставі наявних матеріалів справи.

4.Витрати, понесені Позивачем по сплаті судового збору в розмірі 26568,36 грн покласти на Відповідачів.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору №924/В/2023 від 20.11.2023 та договорів поруки №924/В/2023/Р-1 від 20.11.2023, №924/В/2023/Р-2 від 20.11.2023.

Ухвалою суду від 02.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвала суду від 02.02.2026, яка була направлена рекомендованим листом на юридичну адресу відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" (44101, Волинська обл., Ковельський р-н, смт. Ратне, вул. Княгині Ольги, буд.65) повернута з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС": 44101, Волинська обл., Ковельський р-н, смт. Ратне, вул. Княгині Ольги, буд.65, отже суд направив ухвалу від 20.12.2023 за місцем державної реєстрації останнього.

Тобто, надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 911/3309/17).

Також ухвалу надіслано на електронну адресу відповідача-1: .

Строк для подання відзиву для відповідача-1 - до 23.02.2026 включно.

Відзив відповідача-1 на адресу суду не надходив.

Ухвала суду від 02.02.2026 надіслана на адреси відповідача-2 та -3 на адреси, які вказано в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Отже, строк для надання відзиву до 24.02.2026.

18.02.2026 представник ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Протокольною ухвалою від 24.02.2026 суд відзив представника ОСОБА_1 залишив без розгляду, оскільки не надіслано всім учасникам по справі. Закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 10.03.2026 о 14.15 год.

Ухвалою повідомленням від 24.02.2026 повідомлено Акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Львів», Товариство з обмеженою відповідальністю «Технодвір Транс», ОСОБА_2 про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 10 березня 2026 року на 14:15 год.

Позивач ухвалу суду від 24.02.2026 отримав 24.02.2026 об 14:32 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Представник ОСОБА_1 повідомлений про дату і час судового засідання в судовому засіданні, що підтверджується розпискою від 24.02.2026.

Ухвали суду, які надіслані на адресу ТОВ «Технодвір Транс» та ОСОБА_2 повернуті з відміткою «адресат відсутній».

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) господарського судочинства (подібні висновки наведені Верховним Судом у постановах від 07.09.2022 у справі №910/10569/21[12], від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 та від 02.06.2020 у справі №910/17792/17).

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 04.03.2021 у справі №910/6835/20, від 27.07.2022 у справі №908/3468/13).

При подачі позову до суду представник позивача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив в задоволенні позову відмовити.

У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, приписами статей 202, 226 ГПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто, право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності (до такого правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19).

Оцінка можливості вирішення спору по суті за відсутності представника позивача має обов`язково надаватись судами у разі, якщо позивач не з`явився на виклик суду, але звернувся із заявою про розгляд цієї справи за його відсутності (аналогічний правовий висновок міститься у п. 8.2.4 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.09.2019 у справі № 916/3616/15).

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представників позивача, відповідача-1,-2 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача-3, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 20.11.2023 між АТ АКБ «Львів» (надалі Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОДВІР ТРАНС» (надалі Позичальник) укладено Кредитний договір №924/В/2023 (надалі -Кредитний договір).

Відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати у власність Позичальника грошові кошти (надалі - Кредит) в розмірі 2 400 000,00 (Два мільйони чотириста тисяч) гривень 00 коп. для кредитування інвестиційного проекту Позичальника, зі змінюваною процентною ставкою та кінцевою датою повернення -19.11.2028.

Як вбачається п. 2.1.6 Кредитного договору - порядок видачі Кредиту здійснюється шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку на рахунок Постачальника ТзОВ «ФАНДІ ЮА».

Прийняті на себе зобов`язання по Кредитному договору Банк виконав, перерахувавши на рахунок Постачальника кошти в розмірі 2400000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №1171451 від 20.11.2023 на суму 704 092,50 грн та меморіальним ордером №1171493 від 20.11.2023 на суму 1 695 907,50 грн.

Відповідно до п.2.1.4 Кредитного договору, процентна ставка є змінюваною та розраховується в порядку та відповідно до положень розділу 3 цього Кредитного договору. Станом на день укладення кредитного договору базова процентна ставка становить 25,28%.

Як вбачається з п.3.5 Кредитного договору, значення Базової процентної ставки для цього кредитного договору визначається банком, виходячи із періоду її застосування, за формулою:

Базова процентна ставка- Індекс UIRD ЗМ +11%.

Згідно п.2.1.4 Кредитного договору - «Компенсаційна процентна ставка є частиною Базової процентної ставки...» Станом на день укладення кредитного договору розмір Компенсаційної процентної ставки становить 7% річних.

Відповідно до пункту 2.1.7 Кредитного договору, повернення кредиту та сплата процентів за користування Кредитом здійснюється згідно Графіку погашення кредиту оформленого додатком №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною.

Згідно п.2.7 Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником зобов`язань, передбачених цим Договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим Додатковим договором, а також у випадку несвоєчасної сплати процентів та/або повернення Кредиту або його частини.

Згідно п.3.2. Кредитного договору, проценти за користування Кредитом сплачуються Позичальником щомісяця, в порядку та згідно з Відповідним Графіком, а також відповідно до умов Кредитного договору. Сума процентів до оплати відображається у відповідному Графіку. Ставка, за якою повинні сплачуватись проценти, визначається у випадках, у порядку та відповідно до умов Програми та цього Кредитного договору.

Відповідно до п.3.3 Кредитного договору, проценти нараховуються Банком, щомісячно на суму строкової заборгованості по Кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році), за ставкою, визначеною відповідно до положень цього розділу.

У відповідно до п.4.1., п.4.2. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний повернути Банку Кредит у повному обсязі в порядку та терміни, визначені цим Кредитним договором. Повернення Кредиту повинно здійснюватися шляхом перерахування відповідної сум коштів у безготівковій формі або внесення готівки в касу банку.

Згідно п. 4.7. Кредитного договору, Банк у випадках передбачених п.2.7. цього Договору, вправі вимагати дострокового повернення Кредиту, процентів, комісій та інших платежів за Договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Пунктом 4.8. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний протягом 10-ти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку (п.4.7) достроково повернути Кредити, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим Кредитним Договором і Програмою.

На виконання п.4.8. Кредитного договору, зважаючи на те, що по даному кредитному зобов`язанню є наявна заборгованість і з метою вирішення даного спору у позасудовому порядку, Банком надіслано Позичальнику лист-вимогу від 22.12.2025 за вих.9107/0-05, однак вона не отримана Позичальником та повернулась Відправнику, що підтверджується Тренінгом Укрпошти №750 та залишились без відповідного реагування зі сторони Позичальника.

Оскільки, направленням вищевказаного листа-вимоги Позичальнику було змінено термін виконання кредитних зобов`язань - Банком застосовано презумпцію належного повідомлення та припинено нарахувати проценти за Кредитним договором з 07.01.2026.

Станом на 09.01.2026 заборгованість по нарахованих і несплачених процентах по Кредитному договору становить 1771223,96 грн. за період 01.08.2025 по 06.01.2026, що підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по рахунках.

Позивач зазначає, що по Кредитному договору з 07.01.2026 Банком припинено нараховувати проценти у зв`язку із направленням Позичальнику листа-вимоги від 22.12.2025 за вих.№9107/0-05 про дострокове виконання кредитного зобов`язання, яка змінила кінцевий термін повернення кредиту.

Станом на день розгляду справи заборгованість по основному боргу, відсотках згідно Кредитного договору №924/В/2О23р від 20.11.2023 становить 1 771 223,96 грн, з яких:

-заборгованість за кредитом - 1 600 000,00 грн;

-заборгованість за відсотками - 171 223,96 грн.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (Постанова КЦС ВС від 30.11.2022 №334/3056/15 (61-8803св22).

Банківська виписка з рахунку позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує рух коштів по банківському рахунку відповідача, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №554/4300/16-ц від 25.05.2021р.)

Згідно із п. 42 Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/10254/18 від 23.09.2019, виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. При цьому банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а отже є належним доказами надання позичальнику кредитних коштів.

Відповідно до частини 1, 2 статті 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пункт 1 статті 202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 627 Цивільного Кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного Кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із приписами статті 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1,2 статті 530 Цивільного Кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 Цивільного Кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредит - це позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з статті 1048 Цивільного кодексу України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що позивач в повному обсязі виконав умови договору, що підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Відповідачем отримані кошти у встановлений строк повернуті не були.

Матеріали справи не містять доказів у підтвердження протилежного та вищенаведених висновків суду.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку та встановлено, що відповідні нарахування здійснено вірно.

Відповідно до ч. 1 от. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

20.11.2023 з метою забезпечення виконання вимог за Кредитним договором №924/3/2023 від 20.11.2023 між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №924/В/2023/Р-1 та між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 укладено Договір поруки №924/В/2023/Р-2 ( надалі іменуються - Договори поруки).

Пунктом 1.2. Договорів поруки передбачено, що безпосередні обсяг, розмір, порядок і умови виконання Основного Зобов`язання визначаються відповідно до умов Кредитного Договору з урахуванням усіх додаткових договорів/угод і додатків до нього, які укладені та/або будуть укладені в майбутньому.

Згідно п.1.4. Договорів поруки, Поручитель несе солідарну з Позичальником відповідальність за належне виконання Позичальником Основного Зобов`язання.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Водночас, статтею 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником Основного Зобов`язання, Поручитель зобов`язується:

-повернути отриманий але неповернутий Позичальником Кредит (п. 2.1.1. Договору поруки).

-сплатити нараховані проценти за користування Кредитом, неустойку (штраф, пеню), передбачені умовами Кредитного договору ( п.2.1.2. Договору поруки).

Відповідно до п.2.3. Договорів Поруки кредитор вправі вимагати виконання Основного Зобов`язання, частково або в повному обсязі, на свій розсуд, як від Позичальника і Поручителя, так і від будь-кого з них окремо.

Як вбачається з п.2.8. Договорів поруки, Поручитель зобов`язаний здійснити погашення суми простроченого Основного Зобов`язання не пізніше 7 банківських днів з дати надсилання йому Вимоги Кредитора. При цьому Вимого Кредитора вважається такою, що отримана Поручителем, якщо вона надіслана рекомендованим або цінним листом на поштову адресу або електронну адресу поручителя, зазначені в Договорі Поруки, або повідомлені Поручителем додатково, або вручена йому особисто.

На виконання п. 2.8. Договорів поруки, Поручителю ОСОБА_2 було надіслано лист-вимогу від 22.12.2025 за вих.№9109/0-05 та Поручителю ОСОБА_3 було надіслано лист-вимогу від 22.12.2025 за вих. №9108/0-05, №5075/0-05.

ОСОБА_1 не отримав лист-вимогу, що підтверджується трекінгом Укрпошти номер №060, а ОСОБА_2 отримав лист-вимогу 27.12.202., що підтверджується трекінгом Укрпошти номер №688. Однак, вони залишились без відповідного реагування зі сторін Поручителів.

Виходячи із п.1.3, п.1.4,.2.1 Договору поруки та ст.554 ЦК України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступають співвідповідачами по даному кредитному зобов`язанню.

Таким чином відповідачі, уклавши Кредитний договір та Договір поруки з позивачем, добровільно стали стороною вказаних договорів, а відтак на відповідних умовах зобов`язані нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань, в тому числі сплачувати передбачені Кредитним договором проценти.

Уклавши Кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом) за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Суд також зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення Кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідна правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суд від 05.04.2023 у справі №910/4518/16.

Відповідачами отримані кошти у встановлений строк повернуті не були.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідачів підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору в сумі 26568,36 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на відповідачів порівну.

Разом з цим судом враховано та спростовуються доводи представника відповідача-3, які висловлені в судовому засіданні, у даному випадку позовні вимоги сформовано до Позичальника до кожного із поручителів окремо, так як вони не є солідарними боржниками між собою і наявними договорами поруки не перебачено іншого.

Саме таке формування позовних вимог відповідає правовій позиції, що була викладена у Постанові Верховного суду від 01.07.2015р. по справі №6-745цс15, а саме:

«Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором».

Водночас, умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

В разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов`язання, виникає кілька самостійних зобов`язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов`язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 191/3285/20 (провадження № 61-17527св23).

Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18).

Відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості не зумовлює відмови в задоволенні позову про її стягнення з кожного окремо. Такий висновок зробив ВС в постанові №201/13782/14-ц.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об?єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242, 256-257 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" (вулиця Княгині Ольги, 65, селище Ратне, Ковельський район, Волинська область, 44101, ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" (вулиця Сербська,1, місто Львів, 79008, ) заборгованість в розмірі 1771223,96 грн (один мільйон сімсот сімдесят одна тисяча двісті двадцять три гривні 96 коп.), з яких: заборгованість за кредитом -1 600 000,00 грн; заборгованість за відсотками 171 223,96 грн.

3. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" (вулиця Княгині Ольги, 65, селище Ратне, Ковельський район, Волинська область, 44101, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ: НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" (вулиця Сербська,1, місто Львів, 79008, ) заборгованість в розмір 1771223,96 грн (один мільйон сімсот сімдесят одна тисяча двісті двадцять три гривні 96 коп.), з яких: заборгованість за кредитом -1 600 000,00 грн; заборгованість за відсотками 171 223,96 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОДВІР ТРАНС" (вулиця Княгині Ольги, 65, селище Ратне, Ковельський район, Волинська область, 44101, ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" (вулиця Сербська,1, місто Львів, 79008, ) 8856,12 грн (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 12 коп) витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" (вулиця Сербська,1, місто Львів, 79008, ) 8856,12 грн (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 12 коп) витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ: НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку "Львів" (вулиця Сербська,1, місто Львів, 79008, ) 8856,12 грн (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят шість гривень 12 коп) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення суду підписане 11.03.2026.

Суддя І. О. Гарбар