ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3138/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року, суддя першої інстанції Щавинська Ю.М., повний текст складено та підписано 21.10.2025 року.

у справі №916/3138/25

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса

до відповідача: Одеської обласної організації Всеукраїнського союзу робітників, м.Одеса

про стягнення 74 926 грн 46 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У серпні 2025 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської обласної організації Всеукраїнського союзу робітників, м. Одеса в якій просив суд стягнути з Одеської обласної організації Всеукраїнського союзу робітників, м. Одеса на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у сумі 74 926 грн 46 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем зобов`язання зі своєчасного повернення об`єкта оренди, внаслідок чого позивачем на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України нараховано неустойку у розмірі подвійної орендної плати за період з 01.06.2024 до 12.06.2025.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Одеської обласної організації Всеукраїнського союзу робітників (65058, Одеська обл., місто Одеса на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у сумі 10 000 грн та судовий збір у сумі 2 422 грн 40 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виснував, що доказів повернення майна після припинення договору відповідачем не надано, а акт державного виконавця датований 12.06.2025, тому визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення неустойки за вказаний період у порядку ст. 785 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, суд зазначив, що згідно з поданим позивачем розрахунком неустойки у цій справі заявлено до стягнення у сумі 74 926 грн 46 коп. за період з 1.06.2024 до 12.06.2025. Проте, позивачем не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, відповідно до яких при розрахунку неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна після припинення договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який підлягав би сплаті орендарем у разі правомірного користування майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що підлягає виключенню сума ПДВ, нарахована на орендну ставку. Крім того, суд зазначив про відсутність підстав для нарахування неустойки до 12.06.2025 включно, оскільки актом державного виконавця від 12.06.2025 приміщення було передано орендодавцю. Відтак, суд визначив, що вірний розмір неустойки за період з 01.06.2024 по 11.06.2025 становить 62 257 грн 78 коп.

Одночасно з цим, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, якою відступлено від попередніх висновків (постанови від 29.03.2018 у справі № 914/730/17 та від 30.10.2019 у справі № 924/80/19) та сформовано правовий висновок про те, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є різновидом законної неустойки (штрафної санкції), яка застосовується у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі, суд зазначив, що така неустойка може бути зменшена на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи можливість зменшення суми неустойки, суд врахував, що позивач не надав доказів погіршення свого фінансового стану чи завдання збитків унаслідок дій відповідача. Крім того, судом зазначено, що в акті державного виконавця встановлено факт відсутності боржника в орендованому приміщенні без зазначення дати виселення. Складання державним виконавцем відповідного акту 12.06.2025 не свідчить про звільнення відповідачем вказаного приміщення саме у цю дату, а не раніше. При цьому позивач не довів суду неможливість вчинення відповідних виконавчих дій з моменту набрання чинності рішенням суду у справі №916/3027/24 (з 30.10.2024) та до 12.06.2025. Матеріали справи також не містять жодного повідомлення з боку позивача щодо необхідності звільнення відповідачем орендованого приміщення як після закінчення строку дії договору, так і після винесення судом рішення щодо виселення, зокрема й у період з 01.06.2024 до 12.06.2025, за який позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку.

Суду не надано доказів можливості передачі приміщення в оренду іншій особі у разі його своєчасного звільнення відповідачем.

Суд також врахував, що відповідач є громадською організацією. Рішенням Одеської міської ради № 969-VIII від 29.06.2022 на період воєнного стану та до його припинення звільнено від орендної плати орендарів громадські об`єднання та благодійні організації за договорами оренди комунального майна, укладеними до 24.02.2022. Хоча для звільнення має бути прийнятий відповідний наказ орендодавця, суд врахував спрямованість актів органів місцевого самоврядування на підтримку таких організацій у період воєнного стану.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 9.10.2024 по справі №916/3027/24, зокрема, стягнуто з Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у розмірі 162 155 грн 87 коп. за період з 16.01.2021 до 31.05.2024, тобто, подвійну орендну плату, у тому числі за період воєнного стану.

З урахуванням викладеного у сукупності, керуючись положеннями ст. 551 Цивільного кодексу України, а також принципами справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру неустойки до 10 000 грн, оскільки наслідки невиконання зобов`язання не повинні бути очевидно більш вигідними для кредитора, ніж його належне виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі №916/3138/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса у повному обсязі, а також вирішити питання розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що:

судом першої інстанції, при ухваленні рішення про часткове задоволення суми неустойки не враховано, як Закон № 157-ІХ, так і умови пункту 4.7. укладеного між сторонами договору оренди, щодо обов`язку орендаря передати об`єкт оренди за актом у належному стані, а тому лише не направлення орендодавцем відповідного повідомлення не може бути єдиною та безумовною підставою для зменшення сплати;

господарський суд при прийняті рішення не врахував, що передбачену приписами частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання-передачі приміщення, як то передбачено пунктом 4.10 договору оренди;

судом першої інстанції, в порушення приписів ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при зменшені суми неустойки, в рішенні суду від 21.10.2025 не зазначено в чому цей випадок є винятковим; чи відповідає він ступеню порушення орендарем свого обов`язку, щодо повернення орендованого майна, адже він користувався ним безоплатно майже 4,5 роки після припинення договору оренди; судом не встановлені причини неналежного виконання обов`язку орендаря щодо своєчасного повернення майна; судом не проаналізовані наслідки порушення зобов`язання для орендодавця який поніс збитки в недоотриманні коштів за користування об`єктом оренди до місцевого бюджету.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі №916/3138/25, вирішено розглянути апеляційну скаргу у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач своїм правом згідно ч.1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 3028грн. 00 коп.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/3060/25 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 130 119 грн 34 коп.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі №916/3138/25 є таким, що не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів господарської справи, 21 травня 2012 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Громадською організацією Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників (орендар) був укладений договір №95/30 оренди нежилого приміщення, згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 74,0 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21.

Згідно п.1.3 договору термін дії договору оренди до 21.04.2015.

21.05.2012 сторони підписали акт прийому-передачі нежитлового приміщення, згідно якого об`єкт оренди було передано орендарю.

19 серпня 2015 року сторони уклали додатковий договір №1 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким продовжили термін дії договору до 19.07.2018 року, та визначили, що орендна плата з 19.08.2015 року становить 1 415 грн 84 коп. ( з ПДВ). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 договору та визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 19.08.2015 року, що становить 1 179 грн 87 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

22 січня 2016 року сторони уклали додатковий договір №2 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким визначили, що орендна плата з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). З 01 січня 2017 року за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що розрахована на 01.01.2016 року у розмірі 1 456 грн 89 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

26 грудня 2016 року сторони уклали додатковий договір №3 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким визначили, що орендна плата з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). З 01 січня 2018 року за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що розрахована на 01.12.2016 року, у розмірі 1 352 грн 14 коп. (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

08 грудня 2017 року сторони уклали додатковий договір №4 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким продовжили термін дії договору до 31.12.2018 року, та визначили, що орендна плата з 01.01.2018 року становить 1 538 грн 44 коп. ( з ПДВ). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 договору та визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2018 року, що становить 1 282 грн 03 коп. та розрахована станом на 01.11.2017 року (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

27 березня 2018 року сторони уклали додатковий договір №5 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким визначили, що орендна плата з 01.01.2018 року до 31.12.2018 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції).

13 лютого 2019 року сторони уклали додатковий договір №6 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким продовжили термін дії договору до 31.12.2019 року, та визначили, що орендна плата з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 договору та визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2020 року, що становить 1 448 грн 69 коп. та розрахована станом на 01.02.2019 рік (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

01 червня 2020 року сторони уклали додатковий договір №7 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким продовжили термін дії договору до 31.12.2020 року, та визначили, що орендна плата з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 договору та визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2021 року, що становить 1 493 грн 56 коп. та розрахована станом на 01.01.2020 рік (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 9.10.2024 по справі №916/3027/24 виселено Громадську організацію «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд.21, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та стягнуто з Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у розмірі 162 155 грн 87 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 640 грн 34 коп.

При цьому, судом було встановлено, що договір №95/30 оренди нежилого приміщення від 21 травня 2012 року припинився 31.12.2020 у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Натомість, Громадська організація «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» об`єкт оренди - нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21, у встановлені договором строки на користь орендодавця не повернула. За таких обставин, судом було задоволено вимогу позивача про виселення Громадську організацію «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, 21, на користь позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

При цьому, судом було стягнуто неустойку за період з 16.01.2021 до 31.05.2024 у розмірі подвійної орендної плати без урахування ПДВ, що становить 162 155 грн 87 коп.

Актом державного виконавця від 12.06.2025 встановлено, що боржника або належного йому майна знайдено не було, отже, вимоги виконавчого листа виконані в повному обсязі.

Згідно з інформацією про виконавче провадження з виконання наказу від 5.11.2024 у справі №916/3027/24, 12.06.2025 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з огляду на фактичне повне виконання рішення.

Позивачем також надано суду розрахунок неустойки, яка у період з 1.06.2024 до 12.06.2025 складає 74 926 грн 46 коп.

Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або відсутність підстав для стягнення з Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у сумі 74 926 грн 46 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Законодавець у ст. 509 Цивільного кодексу України закріпив норму, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Обов`язки наймача у разі припинення договору найму регулює ст. 785 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Водночас невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Здійснюючи аналіз ст. 785 Цивільного кодексу України, а також ст. 551 Цивільного кодексу України, Верховний Суд неодноразово висновував таке:

- неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Неустойка за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном (див. постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19);

- відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі. Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України в сукупності з ч. 2 ст. 551 цього Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України у сукупності з ч. 4 ст. 231 цього Кодексу). Таким чином, санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами ч.3 ст. 551 цього Кодексу. Схожі за змістом висновки викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, постанові Верховного Суду від 13.05.2025 у справі № 922/3639/24 (див. постанову Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 916/4734/24, від 27.01.2026 у справі №916/5698/24);

- зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст.ст. 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. Тобто право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів. Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до ст.ст. 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії (див. постанову Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 904/872/24);

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (див. правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20); Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосоване у ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань як правило не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (див. постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19, від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20, від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20);

- саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (див. правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20)). Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст.ст. 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (див. постанову Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 906/1199/24).

Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є "правова передбачуваність" та "правова визначеність". Принцип "правової визначеності" вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають будуть застосовано судами у подібних правовідносинах.

Верховний Суд неодноразово висновував, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України (далі - ПК України). Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування ПДВ визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 Податкового кодексу України; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу п. 9.1 ст. 9, підпункту 14.1.179 п. 14.1 ст. 14, ст. 180, ст. 188 ПК України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) - це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Колегія суддів зазначає, що Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Крім того, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість із-за своєї правової природи як міри відповідальності. Тому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

В постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19, викладений висновок про те, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Такі висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

За таких обставин, з розрахунку розміру неустойки виключенню підлягає сума ПДВ, нарахована на орендну ставку.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як вбачається з матеріалів справи між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Громадською організацією «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» (орендар) укладено договір оренди від 21.05.2012 № 95/30, згідно з яким орендарю надано у строкове платне користування об`єкт комунальної власності - нежитлове приміщення підвалу, загальною площею, 74,0 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, Л. Толстого, 21, строком до 21.04.2015.

У подальшому сторонами були укладені численні додаткові договори щодо продовження строку дії договору та перерахування місячної орендної плати.

01 червня 2020 року сторони уклали додатковий договір №7 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №95/30 від 21.05.2012 року, яким продовжили термін дії договору до 31.12.2020 року, та визначили, що орендна плата з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року становить 1 грн на рік за все приміщення (без урахування ПДВ та індексу інфляції). Крім того, сторони виклали у новій редакції п.п.2.2 договору та визначили, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2021 року, що становить 1 493 грн 56 коп. та розрахована станом на 01.01.2020 рік (без урахування ПДВ та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 9.10.2024 по справі №916/3027/24 виселено Громадську організацію «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 74,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, буд.21, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та стягнуто з Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнського Союзу робітників» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у розмірі 162 155 грн 87 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 640 грн 34 коп.

Договір оренди нежитлового приміщення №95/30 закінчився 31.12.2020. Проте, відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна після закінчення строку дії договору оренди.

З огляду на те, що доказів виконання вказаного обов`язку відповідач суду не надав, доказів вчинення орендодавцем (Департаментом комунальної власності Одеської міської ради) дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря після закінчення строку дії договору, або ухилення орендодавця від підписання акта приймання-передачі майна матеріали справи також не містять, і відповідачем такі докази не подавалися, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна.

Актом державного виконавця від 12.06.2025 встановлено, що боржника або належного йому майна знайдено не було, отже, вимоги виконавчого листа виконані в повному обсязі.

Згідно з інформацією про виконавче провадження з виконання наказу від 5.11.2024 у справі №916/3027/24, 12.06.2025 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з огляду на фактичне повне виконання рішення.

Колегія суддів зазначає, що встановлений рішенням Господарського суду Одеської області від 09.10.2024 у справі №916/3027/24 факт припинення договору оренди та невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого майна відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України повторному доказуванню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. З урахуванням правових висновків Верховного Суду зазначена санкція є різновидом законної неустойки (штрафної санкції) та може бути зменшена судом на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Отже, при вирішенні питання щодо розміру неустойки суд зобов`язаний оцінити співмірність заявленої до стягнення суми наслідкам порушення зобов`язання, врахувати характер правовідносин, поведінку сторін, наявність чи відсутність збитків та інші обставини, що мають істотне значення.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем не доведено завдання йому реальних збитків унаслідок несвоєчасного повернення приміщення у спірний період, а також не надано доказів наявності реальної можливості передачі цього майна в оренду іншій особі та отримання відповідного доходу.

Акт державного виконавця від 12.06.2025 підтверджує передачу приміщення представнику позивача, однак не встановлює фактичного використання відповідачем об`єкта оренди до цієї дати чи отримання ним будь-якої економічної вигоди. Також матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем активних дій, спрямованих на невідкладне прийняття майна після набрання рішенням суду законної сили.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував статус відповідача як громадської організації, обставини, пов`язані з дією воєнного стану, а також факт попереднього стягнення з відповідача значної суми неустойки за попередній період, що має значення для забезпечення балансу інтересів сторін та дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 10 000 грн є реалізацією наданих суду законом дискреційних повноважень та відповідає вимогам частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Окремо колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виключення із розрахунку неустойки суми податку на додану вартість, виходячи з викладеного вище за текстом постанови та з правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно дослідив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог із зменшенням розміру неустойки та виключенням суми ПДВ із її розрахунку і перерахунком строку її нарахування.

Щодо доводів скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції частини другої статті 785 Цивільного кодексу України та безпідставне істотне зменшення розміру законної неустойки без встановлення виняткових обставин, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Разом із тим правова природа такої санкції як різновиду законної неустойки зумовлює можливість її зменшення судом відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у численних постановах зазначав, що вирішення питання про зменшення розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду першої та апеляційної інстанцій і здійснюється з урахуванням конкретних обставин справи. Положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України не містять вичерпного переліку «виняткових» обставин, а також не встановлюють обов`язку доведення надзвичайності випадку. Водночас, закон вимагає оцінки співмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання та наявності інших істотних обставин.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, встановив відсутність доказів завдання позивачу реальних збитків у спірний період, недоведеність можливості отримання доходу від передачі майна іншій особі, врахував статус відповідача як громадської організації, обставини дії воєнного стану, а також факт попереднього стягнення значної суми неустойки за інший період. Зазначені обставини в їх сукупності були визнані судом такими, що мають істотне значення для вирішення питання про співмірність відповідальності.

Таким чином, зменшення розміру неустойки є наслідком реалізації судом передбаченого законом права, а не відступом від вимог частини другої статті 785 Цивільного кодексу України. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом встановлених обставин та обсягом реалізованої дискреції, що не є підставою для скасування або зміни судового рішення.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.

Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

З огляду на викладене, у даній справі суд апеляційної інстанції вважає, що скаржником не доведено того факту, що судом першої інстанції для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані недопустимі докази у справі або зроблена їх невірна оцінка.

Надаючи оцінку всім доказам та доводам апелянта у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що апелянтом не доведено суду належними засобами доказування наявність підстав для скасування висновку суду про стягнення зменшеної суми неустойки за неповернення відповідачем йому об`єкту оренди.

Враховуючи наведене вище, судова колегія наголошує, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого відображення під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у даній справі, а фактично зводяться лише до незгоди з висновками місцевого господарського суду, що не є підставою для їх визнання неправомірними.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зазначене вище, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі № 916/3138/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі №916/3138/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2025 року у справі №916/3138/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 04.03.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Я.Ф. Савицький
А.І. Ярош