ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

09.03.2026 Справа № 908/508/26

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федько Олександри Анатоліївни, розглянувши матеріали

позовної заяви: Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя,пр. Соборний, буд. 166)

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» (69083, м. Запоріжжя, вул. Складська, буд. 8)

до відповідача-2:Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРАМОГА» (69083, м. Запоріжжя, вул. Складська, буд. 8)

про визнання правочину недійсним, визнання недійсним Протоколів загальних зборів учасників №29.01.2021 від 29.01.2021, №16.02.2021 від 16.02.2021, визнання недійсним Протоколу установчих зборів №1 від 16.02.2021, скасування державної реєстрації ТОВ «Перамога» та визнання недійсним виділу частки майна для створення ТОВ «Перамога»,

УСТАНОВИВ:

02.03.2026 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. №2982/5/08-01-05-02 від 27.02.2026 (вх. № 646/08-07/26, документ сформований в системі Електронний суд 27.02.2026) Головного управління ДПС у Запорізькій області до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРАМОГА» про:

- визнання правочину між ТОВ «Український розвиток плюс» та ТОВ «Перамога» щодо реорганізації підприємства (виділу) недійсним;

- визнання недійсним Протоколу № 29.01.21 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» () про виділ з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» новоствореного товариства з обмеженою відповідальністю, шляхом передання (переходу) за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків «Український розвиток плюс» новоствореному підприємству, що оформлений 29.01.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 123;

- визнання недійсним Протоколу № 16.02.21 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» () про затвердження розподільчого балансу Товариства, про зменшення статутного капіталу, у зв`язку з виділом частини майна, прав та обов`язків Товариства до новоствореного товариства, оформлений 16.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 187;

- визнання недійсним Протоколу № 1 установчих зборів засновників про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Перамога», оформленого 16.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 203,204,205;

- скасування державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Перамога», яку було проведено 23 лютого 2021 року, та відповідний запис № 000050765 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

- визнання недійсним виділу частини майна для створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Перамога» ().

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 02.03.2026, здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/508/26 та визначено до розгляду судді Федько О.А.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними протоколів загальних зборів учасників та протоколу установчих зборів, які позивач визначив правочинами.

За змістом статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями розмежування предметної судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, законом може бути прямо визначено вид судочинства, у якому розглядається певна категорія справ.

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.

Статтею 1 та частиною першою статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.02.2024 по справі №580/4531/23 акцентувала на тому, що за загальним правилом спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за сукупності таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, та/або спору про право (щодо інтересу, правочину, зобов`язання), що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Такий загальний підхід не унеможливлює винятків, що ґрунтуються на законі, пріоритеті права на судовий захист порушених прав чи інтересів осіб та аналізі природи правовідносин у спорі.

Зокрема, спірні правовідносини мають приватноправовий характер, якщо зумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для приватноправової сфери.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України), з метою реалізації покладених на них повноважень у відповідних спірних публічно-правових правовідносинах.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ (стаття 19 КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом (пункт 5 частини першої цієї статті).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, як указала Велика Палата Верховного Суду у справі №580/4531/23 сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ судам слід виходити із суті права та/або інтересу, по захист якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин у сукупності. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором саме між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18).

Публічно-владні управлінські функції передбачають прямий безпосередній публічно-владний вплив на іншого суб`єкта цих правовідносин, який є обов`язковим для цього суб`єкта. Публічно-владний вплив також означає, що суб`єкт владних повноважень наділений законними повноваженнями вирішувати питання про права, свободи та інтереси іншого суб`єкта, який вступає з ним у правові відносини.

Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні, майновій самостійності та вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу їх учасника.

Отже, для розв`язання питання про те, чи підлягає спір у цій справі розгляду судом господарської юрисдикції, необхідно з`ясувати, чи виник він з приватних правовідносин, тобто якою є суть (зміст, характер) спору, чи виник він саме між юридично рівними сторонами і стосується саме господарських відносин, та чи не має цей спір вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

У даній справі підставою для звернення з позовом Головним управлінням ДПС у Запорізькій області визначено виявлення під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РОЗВИТОК ПЛЮС» заниження податку на додану вартість; завищення невід`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту у період, що перевірявся; відсутність реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного терміну на операції, що не є господарською діяльністю платника податку; відображення в податкових розрахунках за 1 квартал 2019, 2 квартал 2019 року сум нарахованого та виплаченого доходу по недійсному податковому номеру фізичної особи (код помилки 99), що призвело до зміни платника податку; несвоєчасне та не в повному обсязі нарахований і сплачений ЄСВ, про що складено Акт від 12.05.2025 №5899/08-01-07-02/33795432.

Позивач у позові посилається, що під час перевірки контролюючим органом були встановлені наступні обставини: ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РОЗВИТОК ПЛЮС» здійснило реорганізацію шляхом виділення нового підприємства ТОВ «ПЕРАМОГА» () з виділом частини майна, зменшення статутного капіталу, прав та обов`язків, затвердження розподільчого балансу.

Зазначає, що податковим органом не було встановлено фактичного руху активів ТОВ «ПЕРАМОГА», що свідчить що новостворене підприємство не проводило діяльності, пов`язаної з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, спрямованої на отримання доходів, тобто не здійснювало господарської діяльності. Також звертає увагу, що відсутність інформації щодо здійснення господарської діяльності виділеним суб`єктом ТОВ «ПЕРАМОГА» свідчить про здійснення операції з виділення ТОВ «Український розвиток плюс» без розумної економічної причини (ділової мети). Створюючи видимість реальності здійснення зазначеної операції ТОВ «Український розвиток плюс» діяло умисно, оскільки воно удавано, цілеспрямовано створило умови, які не можуть мати іншої мети, крім як ухилення від оподаткування. З огляду на зазначене вище, встановлено наявність схеми оформлення штучного виділу (удаваного правочину), яка свідчить про узгодженість дій ТОВ «Український розвиток плюс» та виділеного суб`єкта ТОВ «ПЕРАМОГА» для одержання товариством незаконної податкової вигоди. За наведених обставин позивач стверджує, що придбані ТОВ «Український розвиток плюс» ТМЦ починають використовуватись ним в операціях, що не є господарською діяльністю.

У встановлений законодавством термін Головним управлінням відповідно до вимог п. 86.8 ст. 86 ПК України прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- податок на додану вартість (форма Р) від 09.06.2025 № 02 на загальну суму 852 161,25 грн, у т.ч. основний платіж 681 729 грн, штрафна (фінансова) санкція 170 432,25 грн;

- податок на додану вартість (форма В4) від 09.06.2025 № 02 на суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 1 376 539 грн;

- відсутність реєстрації податкових накладних (форма ПН) від 09.06.2025 № 02 - 3 400 грн, які направлено 09.06.2025 рекомендованим листом з відміткою про вручення та отримано за дорученням уповноваженою особою ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РОЗВИТОК ПЛЮС» 17.06.2025, що засвідчується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ГУ ДПС у Запорізькій області вказує, що ТОВ «Український розвиток плюс» звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом про скасування таких податкових повідомлень-рішень.

Наявність повноважень на звернення до суду з даним позовом ГУ ДПС у Запорізькій області обґрунтовує п.п. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20, п.п. 20.1.37 п. 20.1 ст. 20, пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними протоколів загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс», установчих зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Перамога», які позивач визначив правочинами, посилається на частину 3 ст. 228 ЦК України.

Як установлено судом за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.12.2025 у справі №280/7971/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень №02 від 09.06.2025, яким донараховано ПДВ в сумі 681 729 гривень та штрафних санкцій на суму 170 432,25 гривень, разом 852161,25 гривень; №02 від 09.06.2025, яким зменшено суму від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту на загальну суму 1 376 539 гривень; №02 від 09.06.2025, яким нараховано штраф в сумі 3400 гривень за відсутність реєстрації податкової накладної на суму вищеописаних «порушень» на суму 10 291 343 гривень, задоволено. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 09 червня 2025 року №02, №02, №02. На дату постановлення господарським судом даної ухвали рішення суду у справі №280/7971/25 не набрало законної сили.

Відповідно до Положення про Державну податкову службу України, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227, Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство фінансів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За змістом пп. 20.1.30 п. 20.1. ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України або ПКУ) контролюючі органи, серед іншого, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Відповідно до пп. 20.1.37 п 20.1. ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання.

Відповідно до п.п.41.1.1 п.41.1 ст.41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Пунктом 41.5 ст. 41 ПК України закріплено, що повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.

Таким чином, у ст. 20 ПК України перелічені повноваження контролюючого органу та можливість останнього на подання позовів про визнання недійсними правочинів та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами, а також припинення підприємницької діяльності.

Згідно з п. 67.2 ст. 67 ПКУ контролюючі органи в установленому законом порядку мають право звертатися до суду про винесення судового рішення щодо: припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців; скасування державної реєстрації, припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців; скасування державної реєстрації змін до установчих документів.

Суд зауважує, що при зверненні контролюючого органу з позовом про визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, особливо враховуючи положення статті 228 ЦК України, такий орган не є стороною оспорюваного правочину, не перебуває у цивільних правовідносинах зі сторонами договору та не є носієм власного «приватного» інтересу чи представником приватного інтересу його сторін.

Ураховуючи підстави позову, наведені ГУ ДПС у Запорізькій області, щодо відсутності господарської діяльності між відповідачами, спрямованості оскаржуваних правочинів на ухилення від оподаткування, а також з огляду на наявність між сторонами спору з приводу законності рішень, прийнятих контролюючим органом за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РОЗВИТОК ПЛЮС», суд виснує, що правовідносини у цій справі виникли у публічно-правовій площині. Відтак, податковий орган, звертаючись до суду з цим позовом, реалізує свої владні повноваження у публічно-правових відносинах стосовно двох суб`єктів, один з яких, за твердженням контролюючого органу, не здійснював господарську діяльність, з приводу виконання ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ РОЗВИТОК ПЛЮС» своїх податкових зобов`язань.

За наведених обставин, предмет спору у даній справі має публічно-владний управлінський характер і пов`язаний із застосуванням, тлумаченням публічно-правових норм. Фактично контролюючий орган реалізує повноваження на втручання у приватноправові відносини шляхом звернення з позовом про визнання недійсними правочинів, що суперечать інтересам держави та суспільства, в межах публічно-правових відносин щодо адміністрування сплати податків, зборів. Сфера виникнення спору зумовлена реалізацією публічного інтересу, оскільки податковий орган як суб`єкт з особливим правовим статусом втручається в приватноправові відносини, що виникли у зв`язку зі здійсненням виділу з ТОВ «Український розвиток плюс» новоствореного товариства з обмеженою відповідальністю - ТОВ «ПЕРАМОГА», не з власного (приватного) інтересу, а виконуючи повноваження публічного контролю у сфері оподаткування. Таке втручання ґрунтується на компетенції контролюючого органу і має характер «владного розпорядження» як запобіжника проти завдання збитків державі.

Господарський суд також зауважує, що з огляду на суб`єктний склад сторін та предмет спору, такий спір не має ознак корпоративного, не підпадає під дію пункту 5 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ГУ ДПС у Запорізькій області не є засновником, учасником, акціонером відповідачів.

Підсумовуючи викладене, господарський суд виснує, що позовні вимоги ГУ ДПС у Запорізькій області про визнання недійсними протоколів загальних зборів учасників та протоколу установчих зборів підлягають розгляду адміністративними судами за правилами КАС України, оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, є публічно-правовими, а отже не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Перамога» та відповідного запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Пунктом 67.2. ст. 67 ПК України передбачено право контролюючого органу в установленому законом порядку звертатися до суду про винесення судового рішення щодо, зокрема, припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб підприємців. Таке право контролюючого органу пов`язане зі зняттям з обліку у контролюючих органах юридичних осіб, а не з контролем діяльності державного реєстратора.

Отже, заявлений податковим органом позов про скасування державної реєстрації юридичної особи є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності й господарської компетенції юридичної особи (можливості мати господарські права та обов`язки).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала у своїх постановах висновки щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 20.09.2018 у справі № 813/6286/15, від 06.02.2019 у справі № 462/2646/17 та від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18 та вказала, що подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (пункт 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України), а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства. Такий спір має вирішуватися за правилами Господарського процесуального кодексу України незалежно від суб`єктного складу за місцезнаходженням юридичної особи (частина шоста статті 30 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, за наведених висновків господарський суд зазначає, що позивач об`єднав в одне провадження вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

У частині 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

В той же час, статтею 21 та частиною 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України встановлено заборону об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем об`єднано вимоги, які виходячи із суті спору, належить розглядати в порядку різного судочинства: господарського та адміністративного.

За приписами пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

За таких обставин, з урахуванням порушення правил об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, і, відповідно, за приписами Господарського процесуального кодексу України інститут роз`єднання позовних вимог, у даному випадку, не може бути застосований, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви.

При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Ураховуючи подання позивачем позовної заяви в системі «Електронний суд», позовна заява з додатками до неї на адресу заявника не направляється.

Керуючись ст. 20, п. 2 ч. 5 ст.174, ст.ст.234, 235, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Головного управління ДПС у Запорізькій області вих. №2982/5/08-01-05-02 від 27.02.2026 (вх. № 646/08-07/26, документ сформований в системі Електронний суд 27.02.2026) до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український розвиток плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРАМОГА» про визнання правочину недійсним, визнання недійсним Протоколів загальних зборів учасників №29.01.2021 від 29.01.2021, №16.02.2021 від 16.02.2021, визнання недійсним Протоколу установчих зборів №1 від 16.02.2021, скасування державної реєстрації ТОВ «Перамога» та визнання недійсним виділу частки майна для створення ТОВ «Перамога» - повернути заявникові.

Ухвала підписана 09.03.2026.

Відповідно до положень ст.ст. 174, 235, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання ухвали.

Суддя О.А Федько