ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2026 р. Cправа № 902/47/26

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни за участю секретаря судового засідання Багулової Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП", 66101, Одеська обл., місто Балта(пн), вулиця Уварова, будинок 189, ідентифікаційний код юридичної особи 41209731

до Селянського фермерського господарства "Струмок.", 24200, Вінницька обл., Тульчинський р-н, селище міського типу Томашпіль(з), вул. Гаврилюка Ігоря, будинок 35, ідентифікаційний код юридичної особи 32716517

про стягнення 353 062,76 гривень

за участю представників:

від позивача адвокат Покотило В.М., згідно ордеру

від відповідача адвокат Кислов Ю.А. згідно ордеру

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 19.01.2026 надійшла позовна заява № б/н від 19.01.2026 (вх. № 55/26 від 19.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" до Селянського фермерського господарства "Струмок." про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025, а саме: 229 534,43 гривень пені, 54 659,85 гривень інфляційних втрат та 28 623,97 гривень 3% річних.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 26.01.2025 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 902/47/26 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 19 лютого 2026 року об 11:30 год.

18.02.2026 до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 18.02.2026 (вх.№01-34/1670/26 від 18.02.2026) про збільшення розміру позовних вимог, стягнення 353 062,76 гривень заборгованості, з яких: 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних.

У судовому засіданні 19.02.2026 судом постановлено ухвалу про прийняття заяви представника позивача № б/н від 18.02.2026 (вх.№01-34/1670/26 від 18.02.2026) про збільшення розміру позовних вимог до розгляду та здійснення подальшого розгляду справи з її урахуванням, яку занесено до протоколу судового засідання.

Таким чином, позовними вимогами у цій справі є вимоги про стягнення 353 062,76 гривень заборгованості, з яких: 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних.

За наслідком судового засідання 19.02.2026 судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/47/26 по суті до 14:00 год. 12.03.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача не заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив зменшити суму судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло.

За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив час проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

На оголошення вступної та резолютивної частин рішення учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без його проголошення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом (з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог) до Селянського фермерського господарства "Струмок." про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025 у розмірі 353 062,76 гривень, з яких: 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних.

На обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 19.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" як покупцем та Селянським фермерським господарством "Струмок." як продавцем було укладено договір купівлі-продажу № 1903/20.

Позивач стверджує, що відповідачем було виставлено позивачеві рахунок №19031 від 19.03.2025 року на суму 1 368 000,06 грн з ПДВ (загальну вартість товару за договором), а позивачем на виконання взятих на себе за договором зобов`язань та на підставі виставленого рахунку 19.03.2025 року здійснено оплату товару на загальну суму 1 200 000,05 гривень.

Позивач зазначив, що відповідно до пункту 3.2. договору строки передачі покупцю товару складають до 10 календарних днів, тобто після отримання відповідачем коштів весь товар мав бути ним поставлений з урахуванням вимог пункту 5 статті 254 ЦК України, до 31.03.2025 року; початком прострочення зобов`язання є: 01.04.2025 року.

Позивач стверджує, що відповідач у визначений строк поставку товару не здійснив, відтак, починаючи з 01 квітня 2025 року не виконав належним чином зобов`язання з поставки товару згідно договору щодо поставки сої на суму 1 368 000,06 гривень.

Позивач зауважив, що згідно пункту 3.4. договору у разі недопоставки товару продавцем, останній зобов`язаний повернути кошти за непоставлений, але оплачений товар протягом 3-х днів з дня письмової вимоги покупця. Відповідачеві була надіслана претензія з вимогою повернути кошти у розмірі 1 200 000,05 гривень за непоставлений ним, але оплачений позивачем товар. Вказана претензія була отримана відповідачем, але залишена без задоволення, а тому ТОВ "Чесне ХПП" звернулось до господарського суду із вимогами про стягнення боргу та штрафних санкцій (пеня, штраф).

Надалі, як зазначено позивачем відповідач частково погасив основну заборгованість в сумі 30008,33 грн. (за платіжними інструкціями № 1532 від 26.06.2025 року на суму 10 008,33 грн та №1681 від 19.09.2025 року на суму 20 000,00 грн), заборгованість за договором купівлі-продажу №1903/20 від 19.03.2025 року у розмірі 1 169 991,72 грн залишилась непогашеною.

Позивач зазначив, що за судовим рішенням у справі № 902/763/25 з відповідача стягнуто пеню за період з 01.04.2025 по 04.06.2025 включно в межах предмету вимог у розмірі 66 246,58 гривень.

З огляду на невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення суми основного боргу позивач звернувся із цим позовом до суду про стягнення пені (починаючи з 05.06.2025 року), інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався.

У судовому засіданні представник відповідача не заперечив щодо заявлених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено таке.

19 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" (далі - продавець, позивач) та Селянським фермерським господарством "Струмок." (далі - продавець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу №1903/20 (далі - договір) (т. 1 а.с. 7, 8).

Згідно з пунктом 1.1. договору продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату.

Відповідно до пункту 1.2. договору, найменування, кількість, ціна вказується у рахунку-фактурах та/або видаткових накладних до цього договору, які є його невід`ємною частиною.

За умовами пунктів 2.1., 2.1.1. договору, найменування товару соя (код УКТЗЕД ). Товар поставляється партіями. Партією вважається кількість товару, відвантаженого за одною видатковою накладною. Покупець при прийманні товару зобов`язаний перевірити кількість товару, його вагу, цілісність тари (пакування), зовнішні ознаки якості товару, переконатися у відсутності явних ознак ушкодження товару та/або його упаковки. Приймання товарів за кількістю проводиться покупцем відповідно до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу СРСР від 15.06.1965 №П-6.

Загальна кількість товару, що поставляється по цьому договору, визначається на підставі сумарної вартості товару, зазначеної у видаткових накладних, згідно яких здійснюється поставка товару протягом терміну його дії (пункт 2.2. договору).

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що місцем передачі товару може бути: склад продавця, що знаходиться за адресою 24200, Вінницька обл., Томашпільський р-н, смт.Томашпіль, вул. Ігоря Гаврилюка буд.35; склад покупця, що знаходиться за адресою: 23252, Вінницька обл., Вінницький р-н, смт.Вороновиця, а/д Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`япка, 412 км+308 м, б/н.

За умовами пунктів 3.2., 3.3. договору, строки передачі покупцю товару в термін до 10 календарних днів. Датою поставки товару є дата передачі товару покупцю. Підтвердженням факту отримання товару є підпис уповноваженого представника покупця на товарно-транспортній та/або видаткової накладних, завірена печаткою покупця (за наявності). Постачальник не перевіряє справжність підписів на товарно-транспортній та видатковій накладних. Поставлення підпису вважається належною особою, якщо вона завірена печаткою покупця.

Згідно з пунктами 4.1., 4.2. договору, ціна товару вказується у видатковій (их) накладній (их) або рахунку-фактурі (ах). Загальна вартість товару, що поставляється по цьому договору (ціна договору), визначається на підставі сумарної вартості товару, зазначеної у видаткових накладних, згідно яких здійснюються поставка товару протягом терміну його дії.

За змістом пунктів 4.4., 4.5. договору, покупець здійснює 86% оплати за товар в українських гривнях шляхом банківського переведення на розрахунковий рахунок продавця протягом трьох робочих днів з моменту отримання рахунку на оплату поставленого товару. Кінцева оплата 14% за відповідну партію поставленого товару здійснюється протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до першої події у встановленому законом порядку. Покупець звільняється від сплати кінцевої оплати, визначеної цим пунктом, у разі не проведення реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до першої події.

Пунктом 6.7. договору сторони визначили, що у разі непоставки або несвоєчасної поставки товару за договором продавець також несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного продавцем зобов`язання за кожний день прострочення, а за прострочення зобов`язання щодо поставки товару понад 10 днів, продавець, окрім договірної санкції, сплачує також штраф у розмірі 50% від суми, що визначена п. 4.2. договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01 липня 2025 року, а в частині зобов`язань за договором, які є невиконаними на вказану дату, - до повного виконання сторонами цих зобов`язань за договором (пункт 7.1. договору).

Як убачається із матеріалів справи, на виконання умов договору відповідачем виставлено позивачеві рахунок-фактуру № 19031 від 19 березня 2025 року на оплату товару (соя) за договором № 1903/20 від 19.03.2025 на суму 1 200 0000,05 гривень та ПДВ в розмірі 168 000,01 гривень, всього на суму 1 368 000,06 гривень з ПДВ (т. 1 а.с. 8 зворот).

Згідно з платіжною інструкцією № 142 від 19 березня 2025 року позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" здійснено оплату товару на користь відповідача Селянського фермерського господарства "Струмок." на суму 1 200 000,05 гривень із зазначенням у графі призначення платежу "оплата за сою зг. рах. № 19031 від 19.03.2025".

14 травня 2025 року позивачем надіслано на адресу відповідача претензію № 20 від 13.05.2025 із вимогою повернути кошти у розмірі 1 200 000,05 гривень за непоставлений товар згідно з пунктом 3.4. договору протягом трьох днів з дня письмової вимоги покупця та у зв`язку із порушенням зобов`язань за договором здійснити повернення сплачених ТОВ "Чесне ХПП" коштів за неотриманий товар у термін до 20 травня 2025 року (т. 1 а.с. 10 - 11 зворот).

09.06.2025 позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області (справа № 902/763/25) із позовом до Селянського фермерського господарства "Струмок." щодо примусового стягнення 1 200 000,05 гривень грошових коштів за непоставлений товар, 69 304,11 гривень пені та 684 000,03 гривень штрафу за договором купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025 року.

Відповідно до платіжної інструкції № 1532 від 26 червня 2025 Селянським фермерським господарством "Струмок." сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" 10 008,33 гривень та відповідно до платіжної інструкції № 1681 від 19 вересня 2025 року - 20 000,00 гривень (т. 1 а.с. 12, 12 зворот).

Господарським судом Вінницької області (суддя Міліціанов Р.В.) 02.10.2025 ухвалено рішення у справі № 902/763/25, яким закрито провадження у справі № 902/763/25 в частині вимог ТОВ "Чесне ХПП" до СФГ "Струмок." про стягнення 30 008,33 гривень заборгованості за договором купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025 року; позов задоволено частково, стягнуто з СФГ "Струмок." на користь ТОВ "Чесне ХПП" 1 169 991,72 гривень заборгованості за договором купівлі-продажу №1903/20 від 19.03.2025 року, 66 246,58 гривень пені (за період з 01.04.2025 по 04.06.2025), 273 600,01 гривень штрафу, 19 653,63 гривень судових витрат зі сплати судового збору, 49 921,73 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про стягнення 3 057,53 гривень пені, 410 400,02 гривень штрафу (т. 1 а.с. 13-18).

За наслідком апеляційного перегляду судового рішення у справі № 902/763/25 Північно-західним апеляційним господарським судом 16.12.2025 ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу СФГ "Струмок." на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.10.2025 у справі №902/763/25 задоволено частково, рішення Господарського суду Вінницької області від 02.10.2025 у справі №902/763/25 в частині стягнення штрафу скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, у задоволенні позову в частині стягнення 273600,01 штрафу відмовлено. Також вказаною постановою рішення Господарського суду Вінницької області від 02.10.2025 у справі №902/763/25 змінено у частині судових витрат, викладено п.п. 3, 5-7 його резолютивної частини в іншій редакції; у решті рішення Господарського суду Вінницької області від 02.10.2025 у справі №902/763/25 залишено без змін (т. 1 а.с. 19-22).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором позивач звернувся із цим позовом до суду та просить стягнути з відповідача 353 062,76 гривень заборгованості, з яких: 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Предметом позову у цій справі є матеріально - правова вимога позивача про стягнення з відповідача 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу.

Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до вимог частини 1 статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 ЦК.

За змістом статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом установлено, що позивачем 19.03.2025 згідно виставленого відповідачем рахунку №1903 від 19.03.2025 здійснено попередню оплату товару у розмірі 1 200 000,05 гривень.

Рішенням Господарського суду Вінницької області у справі № 902/47/26 від 02.10.2025 року встановлено, що з боку СФГ "Струмок." мало місце прострочення виконання зобов`язання з поставки товару на суму 1 200 000,05 гривень згідно договору купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025; ТОВ "Чесне ХПП" було надіслано відповідачу претензію № 20 від 13.05.2025 з вимогою повернути грошові кошти за непоставлений товар за договором у розмірі 1200000,05 гривень; відповідачем здійснено погашення основної заборгованості в сумі 30 008,33 грн. згідно платіжних інструкцій № 1532 від 26.06.2025 на суму 10 008,33 гривень та №1681 від 19.09.2025 на суму 20 000,00 гривень, а також те, що грошові кошти у розмірі 1169991,72 гривень СФГ "Струмок." сплачено не було.

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 зазначено, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у частині першій статті 655 ЦК України, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Пунктом 3.4. договору сторони передбачили, що у разі недопоставки товару продавця, останній зобов`язаний повернути кошти за непоставлений, але оплачений товар протягот 3 днів з дня письмової вимоги покупця.

Частиною 2 статті 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.02.2023 у справі № 910/5041/22, від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17, від 19.03.2024 року у cправі № 910/3016/23 умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.02.2023 у справі № 910/5041/22, від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17).

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар.

Судом установлено, що 14.03.2025 ТОВ "Чесне ХПП" було направлено відповідачу претензію № 20 від 13.03.2025 з вимогою про повернення у термін до 20 травня 2025 року коштів у сумі 1200000,05 гривень на його розрахунковий рахунок (т. 1 а.с. 10-11 зворот).

Претензію № 20 від 13.05.2025 відповідач отримав 20.05.2025, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 8937.

Отже, позивач скористався своїм правом на повернення суми попередньої оплати, передбаченим частиною 2 статті 693 ЦК України.

Таким чином, у відповідача (продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України у термін до 20.05.2025 року. Прострочення виконання грошового зобов`язання, за умови невиконання такого зобов`язання виникає відповідно з 21.05.2025 року.

Згідно платіжних інструкцій № 1532 від 26.06.2025 та №1681 від 19.09.2025 відповідачем сплачено на користь позивача кошти у розмірі 10 008,33 гривень та 20 000,00 гривень.

Доказів повернення відповідачем станом на 21.05.2025 та станом на день подання позову та розгляду його у суді грошових коштів у розмірі 1 169 991,72 гривень матеріали справи не містять.

Обставину невиконання відповідачем зобов`язання з повернення позивачу попередньої оплати у сумі 1 169 991,72 гривень представник відповідача не заперечив.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 258 704,09 гривень пені, 62 849,79 гривень інфляційних втрат та 31 508,88 гривень 3% річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання з повернення передоплати.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд враховує таке.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Із системного аналізу статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України слідує, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Як убачається із розрахунку інфляційних втрат здійсненого позивачем, нарахування здійснено на суму неповернутих грошових коштів за період прострочення з квітня 2025 по червень 2025 на суму 1 200 000,05 гривень та за період з вересня 2025 по січень 2026. Сума нарахованих позивачем інфляційних втрат складає 62 849,79 гривень.

Відповідно до розрахунку 3% річних здійсненого позивачем, нарахування здійснено на суму неповернутих грошових коштів за період прострочення з 01.04.2025 по 18.02.2026. Сума нарахованих позивачем 3 % річних складає 31 508,88 гривень.

Судом установлено, що позивачем 14.05.2025 було направлено відповідачу претензію № 20 від 13.05.2025, за змістом якої позивач вимагав у термін до 20.05.2025 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" кошти у розмірі 1 200 000,05 гривень.

Згідно вимог частини 2 статті 693 ЦК України позивач реалізував своє право у разі невиконання продавцем свого обов`язку з передачі товару вимагати повернення попередньої оплати перерахованої за непереданий товар.

Визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове зобов`язання повернути кошти.

Внаслідок направлення позивачем у порядку визначеному пунктом 3.4. договору вимоги щодо повернення коштів та з огляду на приписи статті 693 ЦК України у відповідача замість зобов`язання з поставки товару виникло зобов`язання з повернення грошових коштів.

Претензію № 20 від 13.05.2025 відповідач отримав 20.05.2025, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 8937.

З урахуванням змісту претензії та дати її отримання, відповідач мав повернути позивачу грошові кошти до 20.05.2025 року.

Водночас, грошові кошти у розмірі 1 200 000,05 гривень станом на 20.05.2025 відповідач не повернув та з 21.05.2025 виникло прострочення з виконання грошового зобов`язання.

Оскільки підставою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних є прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, здійснене позивачем нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму неповернутої попередньої оплати за спірним договором купівлі-продажу є обгрунтованим за період з 21.05.2025 по 18.02.2026.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат у межах визначеного позивачем періоду прострочення, наявної заборгованості та з урахуванням дати виникнення грошового зобов`язання зі сплати 1200000,05 гривень, а саме: за період з 21.05.2025 по 25.06.2025 року на суму 1200000,05 гривень та з 01.09.2025 по 31.01.2026 на суму 1169991,72 гривень, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат становить 39123,58 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованою та підлягає задоволенню частково в сумі 39 123,58 гривень, у задоволенні решти вимог про стягнення 23 726,21 гривень інфляційних втрат слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Здійснивши перерахунок 3% річних у межах визначеного позивачем періоду прострочення, наявної заборгованості та з урахуванням дати виникнення грошового зобов`язання зі сплати 1200000,05 гривень, а саме: за період з 21.05.2025 по 25.06.2025 року на суму 1200000,05 гривень, з 26.06.2025 по 18.09.2025 на суму 1189991,72 гривень, та з 19.09.2025 по 18.02.2026 на суму 1169991,72 гривень, суд дійшов висновку, що сума 3% річних становить 26577,38 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 3% річних є обгрунтованою та підлягає задоволенню частково в сумі 26 577,38 гривень, у задоволенні решти вимог про стягнення 4 931,50 гривень 3% річних слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення пені суд враховує таке.

Згідно вимог частин 1, 3 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

За змістом статті 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно статті 549 ЦК України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6.1. договору сторони визначили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Положеннями пункту 6.7. договору сторони погодили, що у разі непоставки або несвоєчасної поставки товару за договором продавець також несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного продавцем зобов`язання за кожний день прострочення, а за прострочення зобов`язання щодо поставки товару понад 10 днів, продавець, окрім договірної санкції, сплачує також штраф у розмірі 50% від суми, що визначена п. 4.2. договору.

Таким чином, пунктом 6.7. договору передбачена відповідальність продавця у вигляді пені за непоставку або несвоєчасну поставку товару.

Водночас, відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у вигляді пені договором купівлі-продажу № 1903/20 від 19.03.2025 не передбачена.

За змістом частини 1 статті 546 ЦК України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 зазначено, що забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно (пункт 86).

Приписами частини 1 статті 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Укладений між сторонами договір купівлі-продажу не містить умови щодо забезпечення виконання грошового зобов`язання у виді неустойки (пені).

Верховний Суд у постанові від 02 липня 2025 року у cправі № 910/9181/24 зазначив, що у тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 910/21298/21, від 27 січня 2026 року у справі № 910/4862/21.

Як убачається зі змісту позову, позивачем здійснено нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 05.06.2025 по 18.02.2026 у розмірі 258 704,09 гривень на підставі абзацу 2 частини 3 статті 549 ЦК України.

Положеннями абзацу 2 частини 3 статті 549 ЦК України (у редакції Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" № 4196-ІХ від 09.01.2025) визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" № 4196-ІХ від 09.01.2025 цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності.

Закон України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" № 4196-ІХ від 09.01.2025 набув чинності 28.02.2025 та введено в дію 28.08.2025 року.

Таким чином, норми абзацу 2 частини 3 статті 549 ЦК України (у редакції Закону України № 4196-ІХ від 09.01.2025) введено в дію 28.08.2025 року.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Приписами частин 1-3 статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Конституційний Суд України у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001 та від 13.03.2012 № 6-рп/2012 та від 12.02.2019 № 5-р(I)/2019 тлумачив зміст статті 58 Конституції України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів та наголошував на тому, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, нормативно-правові акти застосовуються виключно до тих правовідносин, які виникли в період їх дії, без можливості поширення їх впливу на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності (ретроактивної дії). Виняток стосується лише випадків, коли нові норми пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У постанові від 25 червня 2025 року у справі № 552/1431/16-ц Верховний Суд зазначив, що неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Приймаючи до уваги, що зобов`язання зі сплати неустойки (пені) є акцесорним, додатковим до основного зобов`язання, яке залежить від основного зобов`язання, а грошове зобов`язання з повернення передоплати виникло у відповідача до введення в дію абзацу 2 частини 3 статті 549 ЦК України, вказана норма в силу вимог статті 5 ЦК України до прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах не застосовується.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 258 704,09 гривень є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 39123,58 гривень інфляційних втрат та 26577,38 гривень 3% річних, у іншій частині позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Предметом позову у цій справі з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог є вимоги про стягнення 353062,76 гривень заборгованості.

Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.

Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0.8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру ставки судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору 4236,75 гривень (353062,76 гривень х 1,5% х 0,8 = 4236,75 гривень).

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 2410 від 15.01.2026 сплачено судовий збір у розмірі 4707,56 гривень та згідно платіжної інструкції № 2457 від 16.02.2026 сплачено судовий збір у розмірі 603,67 гривень, що на 1074,48 гривень більше ніж встановлено законом ((5311,23 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) 4236,75 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 1074,48 гривень).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 1074,48 гривень підлягає поверненню платнику.

Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 1074,48 гривень під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Нерозподілений судовий збір складає 4236,75 гривень.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 788,46 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3448,29 гривень покладаються на позивача.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 гривень.

Дослідивши докази подані позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.

Частиною 3 статті 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивачем у позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та попередньо планує понести у зв`язку із розглядом справи, що складається з суми сплаченого судового збору і витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень.

Докази понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу подані представником позивача разом із позовною заявою, отже докази на підтвердження понесених позивачем витрат подані в межах строків, визначених положеннями статей 116, 129 ГПК України.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.

Відповідно до положень статей 16, 58 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру;

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до вимог частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивачем з дотриманням вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу подано до суду разом із позовною заявою докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 30.05.2025 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" та адвокатом Покотило Владиславом Миколайовичем, додатковий договір № 3 до договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 30.05.2025, рахунок № 05/01 від 05.01.2026, платіжну інструкцію № 2236 від 14.01.2026 про сплату 20000,00 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що 30.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" (далі - клієнт) та адвокатом Покотило Владиславом Миколайовичем (далі - адвокат) було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № б/н (далі - договір) (т. 1 а.с. 23,24).

Відповідно до пункту 1.1. договору предметом цього договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до виконання адвокатом всіх дій, необхідних для досягнення результату по справі для клієнта (пункт 3.1. договору).

Згідно з пунктом 5.1.. договору перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюються сторонами та можуть визначатись додатковим договором до цього договору.

05.01.2026 сторонами підписано додатковий договір № 3 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 30.05.2025 (т. 1 а.с. 24 зворот).

За змістом пункту 1 додаткового договору № 3 сторони за цим додатковим договором домовились, що адвокат на виконання умов основного договору про надання правничої (правової) допомоги від « 30» травня 2025 року зобов`язується надати клієнту наступні послуги: підготовка процесуальних документів та представництво інтересів ТОВ "Чесне ХПП" у Господарському суді Вінницької області у справі за позовом до СФГ "Струмок." про стягнення пені, інфляційного нарахування та 3% річних.

Згідно з пунктом 2 додаткового договору № 3 у відповідності до пункту 1 цього додаткового договору сторони домовились, що вартість послуг (гонорар у фіксованому розмірі) адвоката за договором про надання правничої (правової) допомоги від "30" травня 2025 року становить 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, які сплачуються клієнтом протягом 5 (п`яти) днів з дати підписання цього додаткового договору.

Додатково до гонорару (у фіксованому розмірі) клієнт за повідомленням адвоката оплачує останньому додаткові витрати необхідні для виконання послуг (втрати, пов`язані із явкою до місця призначення, судовий збір, вартість проведення експертиз та оплату вартості висновків фахівців, поштові витрати тощо).

Як убачається із матеріалів справи 05.01.2026 адвокатом виставлено ТОВ "Чесне ХПП" рахунок № 05/01 на оплату юридичних послуг щодо підготовки процесуальних документів та представництва інтересів ТОВ "Чесне ХПП" у Господарському суді Вінницької області у справі за позовом до СФГ "Струмок." про стягнення пені, інфляційного нарахування та 3% річних у розмірі 20000,00 гривень (т. 1 а.с. 25).

Згідно з платіжною інструкцією № 2236 від 14.01.2026 ТОВ "Чесне ХПП" сплачено на користь ФОП Покотила В.М. 20000,00 гривень із призначенням платежу - за підготовку процесуальних документів та представництво інтересів у господарському суді зг.рах. № 05/01 від 05.01.2026 (т. 1 а.с. 25 зворот).

Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив усне клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку із неспівмірністю заявлених витрат на правничу допомогу зі складністю справи.

Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 року у справі №903/643/21 зробив висновок, що суд під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у ч. 5-7 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (з власної ініціативи), так і в ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (за клопотанням сторони).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою - шостою статті 126, частинами п`ятою - дев`ятою статті 129 ГПК України, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до стягнення з урахуванням того, чи були такі витрати пов`язані зі справою та чи була їх сума обґрунтованою.

У разі якщо суд дійде висновку щодо зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в судовому рішенні повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, 01.06.2022 року у справі № 914/4/20.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Cудові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу мають бути безпосередньо пов`язаними з розглядом справи.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Із поданих представником позивача доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу вбачається, що вартість правничих витрат визначена сторонами у фіксованому розмірі та складає 20000,00 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем документально обґрунтовано обсяг та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи № 902/47/26 у розмірі 20000,00 гривень.

Крім того згідно з наявними у матеріалах справи документами підтверджується надання адвокатом зазначеної у додатковому договорі № 3 від 05.01.2026 правничої допомоги (т. 1 а.с. 1-27, 34, 35, 38-41).

Також, із протоколів судових засідань вбачається надання представником позивача послуг щодо представництва інтересів позивача у судових засіданнях 19.02.2026, 12.03.2026 (т. 1 а.с. 46, 53-55).

Враховуючи викладене, суд вважає, що понесені витрати відповідають критерію їхньої дійсності та необхідності та заявлені правомірно.

Доводи відповідача, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним зі складністю справи судом оцінюються критично, оскільки такі твердження є необгрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, тому клопотання відповідача про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, документально обґрунтовано обсяг та розмір витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи № 902/47/26 у сумі 20 000,00 гривень. Розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, з огляду на критерії розподілу правничих витрат та обставини справи, суд дійшов висновку, що витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи підлягають розподілу у сумі 20000,00 гривень.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (зокрема - витрати на професійну правничу допомогу), покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3722,00 гривень покладаються на відповідача, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16278,00 гривень покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського фермерського господарства "Струмок." (24200, Вінницька обл., Тульчинський р-н, селище міського типу Томашпіль(з), вул. Гаврилюка Ігоря, будинок 35, ідентифікаційний код юридичної особи 32716517) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Чесне ХПП" (66101, Одеська обл., місто Балта(пн), вулиця Уварова, будинок 189, ідентифікаційний код юридичної особи 41209731) 26 577,38 гривень 3% річних, 39 123,58 гривень інфляційних втрат, 788,46 гривень cудових витрат зі сплати судового збору та 3 722,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 258 704,09 гривень пені, 4 931,50 гривень 3% річних, 23 726,21 гривень інфляційних втрат - відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 448,29 гривень та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 278,00 гривень покласти на позивача.

6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.

Повне рішення складено 20 березня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.