ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення без розгляду заяви

"05" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/768/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Петрова В.С., розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Агропартнер про арешт морського судна (вх. № 4-12/26 від 04.03.2026 р.) в порядку ст. 136-138 ГПК України, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2026 р. Товариство з обмеженою відповідальністю Агропартнер звернулося до Господарського суду Одеської області із заявою про арешт морського судна (вх. № 4-12/26 від 04.03.2026), згідно з якою заявник просить суд накласти арешт на морське судно M/V Gahura (IMO № 9053907, прапор Панами), зареєстрованим власником якого є компанія Гахура Шиппінг енд Трейдінг Елтіді (мовою оригіналу - Gahura Shipping and Trading Ltd.), зареєстрована за адресою: Траст Компані Комплекс; Аджелтейк Роуд; острів Аджелтейк, Маюро MH96960, Республіка Маршаллові Острови (мовою оригіналу - Trust Company Complex; Ajeltake Road; Ajeltake Island; Majuro MH96960, Marshall Islands), яке знаходиться в акваторії Ізмаїльського морського порту шляхом обмеження в його пересуванні в акваторії Ізмаїльського морського порту та заборони виходу з акваторії Ізмаїльського морського порту.

В обґрунтування поданої заяви Товариство з обмеженою відповідальністю Агропартнер посилається на те, що 26 січня 2026 року між компанією Хексагон Трейдінг ЕйДжи (мовою оригіналу Hexagon Trading AG) (продавець) та заявником було укладено контракт № SHX26 _10040 щодо поставки гранульованого карбаміду (сечовини) насипом азербайджанського походження. Вартість вантажу, поставленого за коносаментом № 2, становила 427 доларів США за метричну тону вантажу. Так, заявник вказує, що відповідно до коносаменту № 2 судно мало здійснити розвантаження 1,500.000 метричних тон вантажу в порту Ізмаїл, Україна.

Як стверджує заявник, відповідач за коносаментом № 2 прийняв на борт судна 1,500.000 метричних тон вантажу, з огляду на що заявником було сплачено: 1,058,250.00 доларів США продавцеві, як вартість за договором купівлі-продажу, що підтверджується Інвойсом № 2 від 20 лютого 2026 року, та фрахт у розмірі 40,740,000 доларів США, який було сплачено відповідно до положень договору фрахтування від 3 лютого 2026 року.

Проте, як наголошує заявник, відповідачем не було доставлено завантажених 1,500.000 метричних тон вантажу до Ізмаїльського морського порт. Наразі заявник зазначає, що 25 лютого 2026 року судно прибуло в порт Ізмаїл, натомість операції з розвантаження судна завершилися 2 березня 2026 року, після чого за коносаментом № 2 було встановлено фактичну розвантажену кількість у 1,367.392 метричні тони, що призвело до нестачі у 132.608 метричних тон, що підтверджується актом-повідомленням про нестачу вантажу № 0303-2, виданим Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт 3 березня 2026 року.

Відтак, заявник додає, що Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт зазначено, що згідно з вантажними документами кількість вантажу повинна становити 1,500.000 метричних тон, проте під час операцій з відвантаження та приймання вантажу його кількість склала 1,367.392 метричних тон.

Таким чином, заявник вказує, що оскільки відповідач не зміг доставити повну кількість вантажу, заявник має право вимагати компенсацію за втрату/нестачу 132.608 метричних тон вантажу. Враховуючи наведене, відповідач завдав заявникові шкоду у розмірі 60,225.25 доларів США.

Також заявник зазначає, що судно має прапор Республіки Маршаллові Острови, тобто держави, що не є стороною Конвенції. При цьому п. 2 ст. 8 Конвенції встановлює, що судно, що ходить під прапором держави, яка не є Договірною державою Конвенції, може бути заарештоване в межах юрисдикції будь-якої з Договірних держав щодо будь-якої з морських вимог, що перераховані у ст. 1 Конвенції, чи будь-якої іншої вимоги, щодо якої закон цієї Договірної держави дозволяє арешт.?Тобто положення Конвенції є також застосовними у даній справі.

Водночас, як стверджує заявник, подання цієї заяви обумовлено наявністю у заявника чинної морської вимоги до судновласника, що виникла на підставі: (1) пп. f п. 1 ч. 1 ст. 1 Конвенції (втрати вантажу або шкоди завданої вантажу, в тому числі багажу, який перевозиться будь-яким судном); та (2) пп. е п. 1 ч. 1 ст. 1 Конвенції (договору, що стосується перевезення вантажів будь-яким судно за договором фрахтування або інакше).

Адже, за договором фрахтування від 3 лютого 2026 року відповідач мав перевезти вантаж з порту Батумі, Грузія до порту Ізмаїл, Україна. Відповідач ніс відповідальність за збереження вантажу.

При цьому заявник вказує, що ст. 176 КТМ прямо покладає на відповідача, як перевізника, відповідальність за нестачу вантажу: Перевізник відповідає за втрату, нестачу і пошкодження прийнятого для перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відтак, як наголошує заявник, морська вимога заявника виникла з порушення договору фрахтування, що підтверджується коносаментом, та завдання заявнику шкоди внаслідок втрати/нестачі вантажу, що є підставами для морської вимоги і арешти судна згідно з пп. f п. 1 ч. 1 ст. 1 та пп. е п. 1 ч. 1 ст. 1 Конвенції, а також ст. 176 КТМ.

Наразі заявник зазначає, що морська вимога заявника ґрунтується на порушенні відповідачем своїх договірних зобов`язань за договором морського перевезення, підтвердженим коносаментом, та втратою/нестачею вантажу. Як описано вище, відповідач несе відповідальність за збереження вантажу від моменту його прийняття до перевезення і до моменту доставки одержувачу.

Заявник зауважує, що нестача вантажу та вказаний розмір збитків підтверджується генеральним актом № 0203-1 та актом-повідомленням про нестачу вантажу № 0303-2, виданими ДП Ізмаїльський морський торговельний порт 3 березня 2026 року. Відтак, загальна сума збитків, яка є предметом морської вимоги заявника до відповідача, складає 60,225.25 доларів США. Згідно з обмінним курсом Національного Банку України21 на дату подачі цієї заяви дана сума еквівалентна 2,617,076.19 гривень.

Між тим заявник зазначає, що згідно з Сертифікатом класу відповідач є єдиним власником судна.

Крім того, як вказує заявник, судно є фактично єдиним відомим активом відповідача на території України. З урахуванням цього та з урахуванням великого розміру морської вимоги 2,617,076.19 гривень, та може бути задоволена тільки шляхом виконання проти особливо цінних активів відповідача, арешт судна є виправданим.

Щодо підвідомчості та підсудності поданої заяви про арешт судна заявник зазначає, що наразі судно перебуває в акваторії Ізмаїльського морського порту біля причалу № 16 (Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, ВПК 3). Це підтверджується витягом із сайту marinetraffic.com щодо місцезнаходження судна M/V Gahura (IMO № 9053907, прапор Панами) від 4 березня 2026 року, 8 Генеральним Актом № 0203-1 9 та актом-повідомленням про нестачу вантажу № 0303-2, виданими Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт3 березня 2026 року, відповідно наявні підстави для звернення з цією заявою до господарського суду Одеської області.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заява про арешт морського судна подається за місцезнаходженням порту реєстрації судна або за місцезнаходженням морського порту, в якому судно знаходиться або до якого прямує, незалежно від того, чи має такий суд юрисдикцію щодо розгляду по суті справи щодо морської вимоги, яка є підставою для арешту. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Умовами ч. 3 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову у вигляді арешту морського судна подається в письмовій формі і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичної особи) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичної особи), що є відповідальною за морською вимогою, її місцезнаходження (для юридичної особи) або місце проживання чи перебування (для фізичної особи), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичної особи) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) розмір та суть морської вимоги, що є підставою для арешту судна; 4) найменування судна, щодо якого подається заява про арешт, інші відомості про судно, якщо вони відомі заявнику.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову у вигляді арешту на морське судно розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження після її подання без повідомлення особи, яка подала заяву, та особи, яка є відповідальною за морською вимогою. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Згідно з положеннями ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій від 31.05.2002 року № 04-5/608, господарський суд приймає як докази офіційні документи, що походять з інших держав, за умови їх легалізації дипломатичними або консульськими службами України. Господарський суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом на українську мову з урахуванням вимог норм законодавства.

Наразі судом встановлено, що подана до суду заява про забезпечення позову до подачі позову викладена українською мовою, як цього вимагає процесуальний закон, натомість долучена до неї частина додатків/письмових доказів, а саме: договір фрахтування від 03 лютого 2026 року, сертифікат класу № 405/IST/22 судна M/V Gahura від 08.07.2022 р., коносамент № 2 від 20 лютого 2026 р., Контракт № SНХ26_10040 від 26.01.2026 р. та інвойс № 2 від 20 лютого 2026 року складені англійською мовою та не дублюються українською мовою.

При цьому судом встановлено, що позивачем надано до суду машинний переклад даних письмових доказів (про це вказує сам позивач), однак вказаний переклад з англійської мови є неякісним, недостовірним, суперечливим та позбавленим належної логічної узгодженості, що призводить до викривлення змісту оригінального документа та унеможливлює його коректне розуміння та якісне дослідження судом змісту даних документів з метою встановлення наявності договірних відносин та права морської вимоги у заявника.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України Про судоустрій та статус суддів судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. У відповідності до частини 1 статті 10 ГПК України господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою. За положеннями статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України Про засади державної мовної політики державною мовою України є українська мова. Українська мова як державна мова обов`язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом.

За частиною 1 статті 14 названого Закону судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою, а в частині 3 цієї статті визначено, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20.08.2019 року, діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку статті 79 Закону України Про нотаріат. В іншому випадку суд не має можливості встановити зміст викладених іноземною мовою документів та визначити їх статус як доказів у справі (ст.ст. 73, 76-79 ГПК України).

Таким чином, до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином.

Також суд зауважує, що договір фрахтування від 03 лютого 2026 року не містить підпису та печатки сторони договору Charterers.

Відповідно до ч. 7 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю Агропартнер при зверненні до господарського суду з поданою заявою про забезпечення позову до подачі позову не виконано вимоги ст. 139 Господарського процесуального кодексу України, що відповідно до приписів ч. 7 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України є підставою для її повернення заявнику без розгляду.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Повернути без розгляду заяву про забезпечення позову до подачі позову заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Агропартнер про арешт морського судна (вх. № 4-12/26 від 04.03.2026 р.).

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Суддя В.С. Петров