ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

16.03.2026 Справа № 914/2587/25

Господарський суд Львівської області у складі головуючої судді Зоряни Горецької, при секретарі Зоряні Палюх, розглянув у підготовчому судовому засіданні справу

за позовом керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради

до відповідача Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап»

про витребування земельної ділянки,

представники сторін:

від прокуратури: Винницька Л.М.;

від позивача: Гордєєва О.В.;

від відповідача: Медвідь Ю.О.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа за позовом керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до відповідача Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про витребування земельної ділянки.

Ухвалою від 28.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

16.03.2026 у підготовче судове засідання з`явились всі учасники справи. Суд розглянув клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, яке заявлене у відзиві на позовну заяву вх.№ 24074/25 від 12.09.2025, а також клопотання відповідача про залишення позову без руху вх.№ 25401/25 від 25.09.2025. Представник відповідача підтримала подані клопотання та просила їх задовольнити. Прокурор і представник позивача заперечили проти задоволення зазначених клопотань.

Суд, розглянувши подані клопотання та заслухавши думку представників учасників справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та клопотання про залишення позову без руху.

Щодо клопотання про залишення позову без руху зазначає таке.

Відповідач просив залишити позовну заяву без руху у зв`язку з невиконанням прокурором вимог ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України щодо внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Окрім того, відповідач зазначав, що прокурором не долучено документи, які підтверджують вартість спірного майна, а саме: експертно-грошову оцінку земельної ділянки, здійснену в порядку, визначеному законом, чинну на дату подання позовної заяви. Натомість прокурор до матеріалів справи долучив лише витяг №НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

На переконання відповідача, прокурор не дотримався також вимог ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України та не долучив доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, тобто з урахуванням вартості майна, визначеної за результатом експертно-грошової оцінки.

Надалі, у поданих додаткових поясненнях вх.№ 5052/26 від 20.02.2026 відповідач повідомив про правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/2555/21 щодо внесення на депозитний рахунок коштів. Водночас зазначив, що у такій постанові немає висновку про нормативно-грошову та експертно-грошову оцінку майна, ринкову (дійсну) вартість майна станом на момент подання позову.

Тому, на думку відповідача, підставою для залишення позовної заяви без руху залишається несплата судового збору в розмірі дійсної (реальної) вартості спірного майна.

Прокурор заперечив стосовно залишення позову без руху з наведених відповідачем підстав та зазначив, що механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовується виключно у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач. Тому з урахуванням підстав позову у справі № 914/2587/25 прокурор не має обов`язку виконувати вимоги ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо іншої підстави заяви, то визначаючи випадки проведення як нормативної грошової оцінки, так і експертної грошової оцінки землі, законодавець не передбачив такого випадку, як необхідність розрахунку розміру судового збору.

Окрім того, прокурор і Львівська міська рада позбавлені можливості замовити експертно-грошову оцінку спірної земельної ділянки, так як замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах.

Прокурор звертає увагу на положення ч. 2 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України про те, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Щодо застосування положень ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України (внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна) суд зазначає таке.

Згаданою нормою передбачено, що у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Так, у справі № 914/2587/25 позов пред`явлено прокурором в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування про витребування нерухомого майна від недобросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21 звернув увагу на те, що положення частини п`ятої статті 390 Цивільного кодексу України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню.

Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

При цьому у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 Цивільного кодексу України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 Цивільного кодексу України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 Цивільного кодексу України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 14.01.2026 у справі № 354/160/25, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, від 19.11.2025 у справі № 523/14914/24.

Щодо дотримання прокурором вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України (сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі) суд зазначає таке.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до положень частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

При цьому, ні положеннями Господарського процесуального кодексу України, ні нормами Закону України «Про судовий збір» не визначено, у який спосіб визначається вартість спірного майна для цілей визначенням розміру судового збору, що підлягає оплаті.

Відповідач посилається на норми ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України про те, що вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Хоча згадана норма регламентує порядок зміни способу і порядку виконання судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, суд, крім цього, враховує процесуальні підходи до визначення вартості майна.

Натомість норми ст. 331 Господарського процесуального кодексу України не застосовуються при визначенні розміру судового збору, що підлягає сплаті.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Як визначено у ст. 5 Закону України «Про оцінку земель» грошова оцінка земельних ділянок залежно від призначення та порядку проведення може бути нормативною і експертною.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, плати за суборенду (у разі передачі в суборенду земельних ділянок державної власності, які орендуються акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, що утворилося шляхом перетворення державного підприємства, у постійному користуванні якого перебували такі земельні ділянки), втрат лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Експертна грошова оцінка земельних ділянок та прав на них проводиться з метою визначення вартості об`єкта оцінки.

Експертна грошова оцінка земельних ділянок використовується при здійсненні цивільно-правових угод щодо земельних ділянок та прав на них, крім випадків, визначених цим Законом, а також іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Як встановив суд, при визначенні ціни позову та, відповідно, розрахунку суми судового збору, прокурор керувався відомостями про нормативну грошову оцінку земельних ділянок на дату формування витягу 16.07.2025 600 349,79грн.

Натомість відповідач стверджує, що прокурор не визначив реальної (дійсної) вартості витребуваного майна, а тому позовна заява підлягає залишенню без руху з підстав несплати судового збору в повному розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Аналогічні вимоги передбачені і в ч. 2 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Суд звертає увагу на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 19.10.2021 у справі № 918/188/21 про те, що чинним процесуальним законодавством позивача не зобов`язано проводити актуалізацію ринкової вартості майна, що є предметом позову, до того ж прокурор не має можливості замовити оцінку спірного майна, оскільки відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або в яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб, однак прокурор не є власником спірного об`єкта.

Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже й суми судового збору, здійснюється господарським судом на підставі поданих учасниками судового процесу доказів. Такі обставини є предметом доказування.

Таким чином, якщо на момент пред`явлення позову встановити точну дійсну ціну позову неможливо, і суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, не має права зобов`язувати позивача доплачувати суму судового збору та постановляти ухвалу про залишення позову без руху відповідно до частини одинадцятої статті 176 Господарського процесуального кодексу України, а має встановити ціну позову при розгляді справи та здійснити розгляд справи по суті, і відповідно до статті 129 цього Кодексу розподілити судові витрати за результатами такого розгляду, зокрема стягнувши недоплачений судовий збір.

Окрім того, законодавча вимога внести на депозитний рахунок суду грошову суму, так само як сплата судового збору, не може розглядатись як обмеження права на доступ до суду, що саме собою є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.05.2022 у справі № 910/19980/20).

З урахуванням наведених вище мотивів, враховуючи відсутність належних доказів про ринкову вартість спірного майна та про інший розмір судового збору, який мав бути сплачений за подання позову у цій справі, суд зазначає, що у нього відсутні правові підстави залишати без руху позовну заяву у зв`язку із невиконанням прокурором вимог щодо сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. Тому клопотання відповідача суд визнає не обґрунтованим і в задоволенні клопотання суд вважає за необхідне відмовити.

Щодо клопотання про залишення позову без розгляду суд зазначає таке.

Відповідач вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України. В обґрунтування заявленого клопотання відповідач зазначає, що відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі міської ради, оскільки орган місцевого самоврядування є безпосереднім джерелом порушення.

Окрім того, відповідач зазначає, що прокурор не долучив до позовної заяви службового посвідчення, документів, які підтверджують його посаду та повноваження, що є підставою для залишення без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Як встановив суд, позовна заява подана заступником керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області Сапуцьким Романом Ярославовичем. До матеріалів справи долучено наказ Львівської обласної прокуратури № 580 к від 25.04.2024, яким Сапуцького Р.Я. призначено на адміністративну посаду заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області з 07 травня 2024 року.

Отже, прокурор підтвердив наявність процесуальної дієздатності. Тому клопотання відповідача про наявність підстав для залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованим.

Згідно з абз. 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Так, прокурор визначає склад сторін самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20; у постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Прокурор у справі звернувся до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради із позовом про витребування нерухомого майна від недобросовісного набувача на користь територіальної громади.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначив, що відповідач набув у власність земельну ділянку комунальної власності із порушенням встановленого Законом порядку.

Щодо тверджень відповідача про те, що прокурор фактично стверджує про незаконність рішень сільської ради, натомість визначає позивачем у справі орган місцевого самоврядування, то суд зауважує, що прокурор у справі захищає інтереси територіальної громади у спосіб витребування майна з чужого незаконного володіння, а не оскарження рішень органу місцевого самоврядування.

Правову позицію в питанні визначення способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 917/1212/21 зазначила, що, враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, на яку посилається відповідач, не є релевантною до спірних відносин у справі № 914/2587/25, оскільки у справі, що розглядається, предметом спору не є визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 49).

Повноваження міської ради як суб`єкта владних повноважень земельних відносинах підтверджуються приписами ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»: територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно […] землю; органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам.

Прокурор стверджує про бездіяльність Львівської міської ради, що є представницьким органом місцевого самоврядування, який наділений правом представляти інтереси територіальної громади, щодо витребування із чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки на користь територіальної громади в особі Львівської міської ради.

Як встановив суд, прокурор звертався до Львівської міської ради листом від 30.04.2025 №14.51/04-14-3228ВИХ-25, у якому просив повідомити про вжиті міською радою, з урахуванням практики Верховного Суду, заходи для захисту інтересів держави щодо, зокрема, встановлення законності передачі спірної земельної ділянки у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно будівельний кооператив «Пікап».

З огляду на відсутність відомостей про претензійно-позовну роботу Львівської міської ради щодо питання витребування з незаконного володіння Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки (кадастровий номер :12:005:0096) на користь територіальної громади, Франківська окружна прокуратура міста Львова повідомила Львівську міську раду про звернення до суду в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, з огляду на обраний спосіб захисту та суб`єктний склад учасників спору, з урахуванням наведених прокурором обґрунтувань підстав для представництва в суді законних інтересів держави у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд доходить висновку про доведеність статусу позивача як уповноваженого суб`єкта у правовідносинах щодо витребування земельної ділянки.

Враховуючи зазначене, суд стверджує про відсутність підстав для залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 162, 164, 172, 174, 226, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Львівської області -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху та клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 914/2587/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя Горецька З.В.