РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026Справа № 910/15136/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Петрук Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Київської міської ради,

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД»,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРГУДС»

про стягнення 8 815 171,91 грн,

Представники сторін:

від позивача: Поліщук М.В.,

від відповідача-1: не з`явились,

від відповідача-2: не з`явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРГУДС» про стягнення солідарно безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 8 815 171,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі, будучи власниками нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 4,1579 га (кадастровий номер :63:324:0003) по вул. Зрошувальній, 5в у Дарницькому районі міста Києва, фактично використовують вказану земельну ділянку без оформлення права користування нею, у зв`язку з чим мають сплатити на користь позивача безпідставно збережені ними кошти в розмірі орендної плати за період з 28.02.2020 по 30.11.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/15136/25, підготовче засідання призначено на 12.01.2026. Встановлено сторонам строк для подання відзивів на позовну заяву, відповіді на відзиви та заперечення на відповіді на відзиви.

В підготовче засідання 12.01.2026 з`явився представник позивача, відповідачі 1, 2 своїх представників в підготовче засідання не направили, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином, заяв/клопотань та письмових відзивів на позовну заяву не подавали.

В підготовчому засіданні 12.01.2026 суд постановив ухвалу без оформлення окремого документа про відкладення підготовчого засідання на 04.02.2026.

В підготовче засідання 04.02.2026 з`явився представник позивача, відповідачі 1, 2 своїх представників в підготовче засідання не направили, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, копії ухвали про відкриття провадження у справі від 09.12.2025, а також ухвали-виклику від 12.01.2026 направлялися відповідачам на адреси їх місцезнаходження, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак поверталися на адресу суду не врученими, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Частиною 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Слід зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Суд зазначає, що неотримання листів з ухвалами суду відповідачами та їх повернення до суду є наслідком відсутності волевиявлення відповідачів щодо їх належного отримання, проте, ніяким чином не неналежним повідомленням про розгляд справи у розмінні ГПК України.

При цьому, відповідачі мали право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а підстави для відкладення підготовчого засідання відсутні, суд в підготовчому засіданні 04.02.2026 постановив ухвалу без оформлення окремого документа про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 04.03.2026.

В судове засідання 04.03.2026 з`явився представник позивача, представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності вказаних учасників справи.

Представник позивача у судовому засіданні 04.03.2026 підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити повністю.

В порядку ч. 1 ст. 233, ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 04.03.2026 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.11.2025 № 454056253, 07.05.2019 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.05.2019, укладеного з ТОВ «АФІТО ГРУП», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О. та зареєстрованого в Реєстрі за № 777, зареєстровано право власності на комплекс будівель загальною площею 16877,9 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5в (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

У подальшому Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» на підставі проведеної технічної інвентаризації та довідки ТОВ «Науково-дослідний інститут «Архбудекспертиза» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 11.12.2019 № 68/19-12 комплекс будівель по вул. Зрошувальній, 5-В у Дарницькому районі м. Києва поділено на два окремих об`єкти та 11.12.2019 зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме:

- на комплекс будівель загальною площею 8301,7 кв.м. по вул. Ремонтній, 2 у Дарницькому районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- на комплекс будівель загальною площею 8576,2 кв.м. по вул. Ремонтній, 4 у Дарницькому районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Вказаним новоствореним об`єктам нерухомого майна присвоєно нові поштові адреси відповідно до наказу Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2019 № 1565.

Відповідно до інформаційної довідки від 28.11.2025 № 454055596, за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» 11.12.2019 зареєстровано право власності на комплекс будівель загальною площею 8301,7 кв.м. по вул. Ремонтній, 2 м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Водночас, відповідно до інформаційної довідки від 28.11.2025 № 454055983, право власності на комплекс будівель загальною площею 8576,2 кв.м. по вул. Ремонтній, 4, м. Київ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) 28.02.2020 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРГУДС».

Вказані об`єкти нерухомого майна, належні відповідачам, розташовані на земельній ділянці комунальної власності площею 4,1579 га (кадастровий номер :63:324:0003) за адресою: вул. Зрошувальна, 5-в, м. Київ.

Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :63:324:0003 внесені до Державного земельного кадастру 22.09.2017.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 20.11.2025 № НВ-025, земельна ділянка з кадастровим номером :63:324:0003 за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Зрошувальна, 5в, належить до категорії земель - Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид цільового призначення земельної ділянки - 11.02. Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.

Звертаючись із даним позовом до суду, Київська міська рада зазначає про наявність підстав для стягнення у солідарному порядку з відповідачів безпідставно збережених ними коштів за користування земельною ділянкою із кадастровим номером :63:324:0003 за адресою: м. Київ, Дарницький район, вул. Зрошувальна, 5в, вказуючи, що відсутність у них документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою не надає відповідачам права на її безоплатне використання. За доводами позивача, із дня набуття права власності на об`єкти нерухомого майна відповідачі, як власники такого майна, стали фактичними користувачами земельної ділянки, на якій розташовані ці об`єкти, а тому саме із цієї дати у відповідачів виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати кошти за користування нею.

Згідно з проведеним позивачем розрахунком безпідставно збережених відповідачами коштів за користування земельною ділянкою з 28.02.2020 (крайня дата набуття права власності на об`єкти нерухомого майна) по 30.11.2025 (день здійснення розрахунку), з відповідачів підлягають стягненню солідарно кошти в сумі 8 815 171,91 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону земель» до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.

Як вже зазначалось, земельна ділянка із кадастровим номером :63:324:0003 сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України, з 22.09.2017.

Водночас, судом встановлено, що 04.07.2018 проведено державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку із кадастровим номером :63:324:0003, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5в (інформаційна довідка від 28.11.2025 № 454055203).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття відповідачами права власності на нерухоме майно), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Як вже було вище встановлено, 11.12.2019 зареєстровано право власності ТОВ «ДОБРОСКЛАД» на комплекс будівель загальною площею 8301,7 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ремонтна, буд. 2, а 28.02.2020 зареєстровано право власності ТОВ «ВЕРГУДС» на комплекс будівель загальною площею 8576,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ремонтна, буд. 4, які розташовані на земельній ділянці :63:324:0003.

Отже, вимогами законодавства на відповідачів покладено обов`язок з вирішення питання землекористування земельною ділянкою на якій розміщені належні їм на праві власності об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, із дня набуття права власності на об`єкти нерухомого майна ТОВ «ДОБРОСКЛАД» і ТОВ «ВЕРГУДС», як власники такого майна, стали фактичними користувачами земельної дліянки, на якій розташоване це майно, тому саме із такої дати у відповідачів виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Відповідачами, в свою чергу, не спростовано факту знаходження нерухомого майна, яке їм належить, на земельній ділянці з кадастровим номером :63:324:0003.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі на період спірних правовідносин не оформили право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, а тому не були суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для них, як землекористувачів, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (пункт 27 постанови Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі № 910/8770/19, пункт 7.10 постанови Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20), а в постанові від 14.02.2022 року у справі № 646/4738/19.)

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Таким чином предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Отже за змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачі, як фактичні користувачі земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо розміру безпідставно збережених коштів, які підлягають стягненню з відповідачів, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

При цьому ст. 12 Закону України «Про оцінку земель» у редакції, чинній на час вирішення спору судом, регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України. Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, з огляду на те, що земельним законодавством та Податковим кодексом України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Судом установлено, що при визначенні нормативно-грошової оцінки позивачем було враховано витяг № НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок з кадастровим номером :63:324:0003, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2025 рік становить 59 506 752,56 грн, положення статті 289 Податкового кодексу України з урахуванням відповідних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель; ставку орендної плати для земель по коду виду цільового призначення земельної ділянки - 11.02. для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.

При цьому, суд зазначає, що індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2020 рік - 1,0.

Так, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік визначена позивачем у розмірі 53 131 029,07 грн (59 506 752,56/1,12); за 2023 рік - у розмірі 50 552 834,51 грн (53 131 029,07/1,051); за 2022 рік - 43 958 986,53 грн (50 552 834,51/1,15); за 2021 рік - 39 962 715,03 грн (43 958 986,53/1,1); за 2020 рік - 39 962 715,03 грн (39 962 715,03/1,0).

Судом встановлено, що розрахунок орендної ставки за користування відповідачами земельною ділянкою позивач здійснив в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатками 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» від 12.12.2019 № 456/8029; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572; та у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатком 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2025 рік» від 05.12.2024 № 426/10234.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку недоотриманих коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування Товариством з обмеженою відповідністю «ДОБРОСКЛАД» та Товариством з обмеженою відповідністю «ВЕРГУДС» земельною ділянкою площею 4,1579 га за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5в (кадастровий номер :63:324:0003) з 28.02.2020 по 30.11.2025 загальна сума недоотриманих доходів позивача від користування відповідачами вказаною земельною ділянкою склала 8 815 171,91 грн.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, суд погоджується із визначеним періодом нарахування, розміром нормативно грошової оцінки, та розмірами застосованих орендних ставок.

Водночас, згідно з даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 25.11.2025 № 33264/5/26-15-04-15-03) Товариство з обмеженою відповідністю «ДОБРОСКЛАД» та Товариство з обмеженою відповідністю «ВЕРГУДС» не подавали податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) та не сплачували плату за землю за період з 01.01.2020 по 20.11.2025.

Разом з тим, суд не може погодитись із вимогами позивача щодо солідарного стягнення плати за користування земельною ділянкою, оскільки у даному випадку має місце користування земельною ділянкою двома окремими суб`єктами, у власності яких перебувають окремі об`єкти нерухомого майна з різною площею.

Так, при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникає часткове зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне (від лат. solidus - цілий, увесь) зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 Цивільного кодексу України) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Тлумачення положень ст. 541 Цивільного кодексу України свідчить, що вона поширюється як на договірні так і недоговірні (зокрема, кондикційні) зобов`язання.

За таких обставин, у даному випадку відсутні підстави для покладення на відповідачів солідарної відповідальності у вигляді стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

Такі висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.08.2023 у справі № 161/10117/21.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з приписами частин 10, 11 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права); забороняється відмова у правосудді з мотивів, зокрема відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

За відсутності іншої норми права, яка б урегульовувала подібні правовідносини, суд вважає обґрунтованим та правомірним застосування п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за аналогією у спірних правовідносинах та дійшов висновку, що розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб необхідно пропорційно площі нерухомого майна, що знаходиться у власності відповідачів, від загальної площі нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці.

Так, площа об`єкта нерухомості, що належить Товариству з обмеженою відповідністю «ДОБРОСКЛАД» та знаходиться на земельній ділянці із кадастровим номером :63:324:0003, становить 8301,7 кв.м., а об`єкту нерухомості, що належить Товариству з обмеженою відповідністю «ВЕРГУДС» - 8576,2 кв.м., загальна площа цих двох об`єктів нерухомого майна складає 16 877,9 кв.м.

У такому випадку Товариству з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» належить 49,19% загальної площі двох об`єктів нерухомості (8301,7 кв.м.*100)/16 877,9 кв.м), а Товариству з обмеженою відповідністю «ВЕРГУДС» - 50,81% (8576,2 кв.м. * 100)/16 877,9 кв.м).

Таким чином, обґрунтованим розміром недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів, що посвідчує право оренди (користування) за період з 28.02.2020 по 30.11.2025, становить:

- для Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» - 4 336 183,06 грн (8 815 171,91 грн * 49,19%);

- для Товариства з обмеженою відповідністю «ВЕРГУДС» - 4 478 988,85 грн (8 815 171,91 грн * 50,81%).

Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Київської міської ради підлягають задоволенню, однак не шляхом солідарного стягнення коштів з відповідачів, а шляхом стягнення з кожного з відповідачів окремо суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою пропорційно площі належного їм нерухомого майна, яке на цій земельній ділянці розташоване.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору в сумі 105 782,06 грн за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених вимог: з відповідача-1 в сумі 52 034,19 грн, а з відповідача-2 в сумі 53 747,87 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОБРОСКЛАД» (вул. Ремонтна, буд. 2, м. Київ, 02099; ідентифікаційний код 42976026) на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 22883141) 4 336 183,06 грн безпідставно збережених коштів та 52 034,19 грн судового збору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРГУДС» (вул. Ремонтна, буд. 4, м. Київ, 02099; ідентифікаційний код 43539543) на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 22883141) 4 478 988,85 грн безпідставно збережених коштів та 53 747,87 грн судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 16.03.2026.

Суддя Т.Ю. Трофименко