ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 Справа № 914/351/26

За позовом:Фізичної особи-підприємця Личака Івана Григоровича, Львівська обл., с. Павлів
до відповідача:Фермерського господарства «Марі Ґолд», Львівська обл., с. Шегині
про:стягнення боргу, пені, інфляційних втрат, 3% річних
Суддя Крупник Р.В.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.

Фізична особа-підприємець Личак Іван Григорович (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною до Фермерського господарства «Марі Ґолд» (надалі Відповідач) про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат, 3% річних.

Ухвалою від 06.02.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та без виклику сторін.

ДОВОДИ СТОРІН.

Доводи позивача.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом в межах України №1 від 14.07.2024 в частині проведення своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг з перевезення. Як стверджує позивач, у відповідача існує борг у розмірі 143`202,76 грн. Оскільки заходи досудового врегулювання спору не призвели до погашення боргу, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення 224`882,27 грн, з яких 143`202,76 грн. основний борг, 81`679,51 грн. пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

Доводи відповідача.

Відповідач своїм правом на висловлення заперечень проти позову, передбаченим статтею 165 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), не скористався та не подав до суду у встановлений процесуальним законом строк відзиву на позовну заяву.

При цьому він був належним чином повідомлений про розгляд судом даної справи, адже ухвалу про відкриття провадження у справі доставлено до його електронного кабінету 06.02.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

14.07.2024 між позивачем (перевізник) та відповідачем (замовник) укладено Договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом в межах України №1 (надалі Договір), згідно із пунктом 1.1 якого перевізник зобов`язується доставити ввірений йому замовником вантаж з місця завантаження до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу, а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену договором плату.

Відповідно до пункту 1.4 Договору перевізник зобов`язується за окремою вказівкою замовника доставити ввірений йому замовником вантаж в межах території України за плату, визначену в пункті 3.1 договору, згідно з виставленими актами надання послуг.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що замовник оплачує перевізнику вартість наданих послуг по перевезенню вантажів згідно із наведеними тарифами: 51-55 км 5,75 грн. без ПДВ; 71-75 км 5,25 грн. без ПДВ; 81-85 км 5,10 грн. без ПДВ; 121-125 км 4,71 грн. без ПДВ; 126-130 км 4,67 грн. без ПДВ; 156-160 км 4,52 грн. без ПДВ.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу:

- послуги з перевезення вантажів на загальну суму 179`664,02 грн., що підтверджується підписаними сторонами Актами надання послуг №1 від 23.07.2024 на суму 57`261,26 грн., №4 від 23.07.2024 на суму 62`286,76 грн., №6 від 25.10.2024 на суму 60`116,00 грн.;

- послуги з подачі транспортного засобу для перевезення на загальну суму 13`300,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами Актами надання послуг №3 від 23.07.2024 на суму 6`650,00 грн., №5 від 23.07.2024 на суму 6`650,00 грн.

Загальна сума наданих послуг згідно із усіма переліченими вище актами становить 192`964,02 грн. (179`664,02 + 13`300,00).

Пунктом 4.5 Договору встановлено, що у випадку понаднормового простою, замовник компенсує перевізнику 1`000,00 грн. за кожну розпочату добу.

З матеріалів справи вбачається, що сторони підписали Акт №2 від 23.07.2024, яким визначено, що відповідач повинен сплатити вартість простою транспортного засобу позивача у розмірі 7`500,00 грн.

Як передбачено пунктами 3.2, 3.4 Договору, оплата здійснюється грошовими коштами. Замовник проводить розрахунок з перевізником за перевезення вантажу до 2 банківських днів після факту розвантаження та на підставі отриманих оригіналів документів (договір, рахунок, акт виконаних робіт, ТТН). Замовник проводить кінцеву оплату фактично наданих послуг перевізником після завершення робіт по перевезенню вантажу на умовах договору.

Судом встановлено, що відповідач оплатив вартість наданих позивачем послуг лише за Актом №1 від 23.07.2024, що вбачається зі змісту виписки по рахунку за період з 27.09.2024 по 24.10.2024. Решта сум згідно із підписаними ним актами наданих послуг у розмірі 135`702,76 грн. (192`964,02 - 57`261,26) погашена не була. Не оплаченою залишилася і вартість простою транспортного засобу у розмірі 7`500,00 грн.

У зв`язку із цим, позивач направив відповідачу досудову претензію про сплату боргу від 03.11.2025, яка повернулася відправникові за закінченням терміну зберігання. Крім того, на початку січня 2026 року позивач повторно надіслав відповідачу лист претензію від 02.01.2026.

Оскільки заходи досудового врегулювання спору не призвели до погашення боргу, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 909 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов Договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом в межах України №1 від 14.07.2024 надав відповідачу послуги з перевезення та подачі транспортного засобу на суму 192`964,02 грн. (179`664,02 + 13`300,00), що підтверджується Актами надання послуг №1 від 23.07.2024, №3 від 23.07.2024, №4 від 23.07.2024, №5 від 23.07.2024, №6 від 25.10.2024.

Відповідач прийняв надані позивачем послуги без жодних претензій та зауважень, у зв`язку із чим у нього виникло зобов`язання з оплати.

У Договорі сторони погодили, що відповідач проводить розрахунок з позивачем за перевезення вантажу до 2 банківських днів після факту розвантаження та на підставі отриманих оригіналів документів (договір, рахунок, акт виконаних робіт, ТТН).

Суд звертає увагу на те, що поняття «банківський день» скасовано відповідно до повідомлення Національного банку України від 01.04.2023, згідно з яким з 01.04.2023 запрацювало нове покоління Системи електронних платежів Національного банку України (СЕП), тому система функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022 та доступна для проведення міжбанківських платежів 24 години на добу 7 днів на тиждень, що передбачає цілодобове виконання міжбанківських платіжних операцій без призупинення роботи системи та миттєвий перехід від поточного до наступного календарного дня.

Зважаючи на це, а також враховуючи, що Договір укладено сторонами після скасування Національним банком України поняття «банківський день», то строк на оплату наданих послуг слід обчислювати у календарних днях.

Зважаючи на це, вартість послуг, наданих 23.07.2024, відповідач повинен був оплатити до 25.07.2024 включно, а послуг, які були надані 25.10.2024 до 28.10.2024 включно (враховуючи те, що останній день строку на оплату припав на вихідний день (неділя) та, відповідно, був перенесений на перший за ним робочий день).

Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконав свої грошові зобов`язання за Договором та не сплатив повністю і своєчасно вартість наданих позивачем послуг. Так, згідно із випискою по рахунку за період з 27.09.2024 по 24.10.2024 він оплатив вартість послуг лише за Актом №1 від 23.07.2024, перерахувавши позивачу 57`261,26 грн.

У зв`язку із цим, у нього утворилась основна заборгованість у розмірі 135`702,76 грн. (192`964,02 - 57`261,26).

Зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази повної або часткової сплати вказаної суми, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача 135`702,76 грн.

З матеріалів справи вбачається, що під час надання позивачем послуг було допущено понаднормовий простій транспортного засобу, у зв`язку із чим сторони, враховуючи положення пункту 4.5 Договору, підписали Акт надання послуг №2 від 23.07.2024, яким визначено, що відповідач повинен сплатити вартість простою транспортного засобу позивача у розмірі 7`500,00 грн.

Для правильного вирішення спору у цій справі важливо встановити правову природу вказаних 7`500,00 грн.

Частиною 1 статті 916 ЦК України встановлено, що за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Водночас, згідно зі статтею 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 230 ГК України (чинним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що положення про компенсацію позивачу понаднормового простою у розмірі 1`000,00 грн. за кожну розпочату добу сторони передбачили розділі 4 «Відповідальність сторін», в той час як плата за послуги з перевезення погоджена у розділі 3 «Порядок розрахунків».

Відтак, за своєю правовою природою погоджена сторонами плата за понаднормовий простій є штрафною санкцією, а не платою за надані послуги з перевезення. На правильність висновків суду вказує і те, що умовами Договору не передбачено, що оплата за простій транспортного засобу є складовою вартості послуг з перевезення вантажів. Тому вона є відповідальністю у вигляді штрафу.

При формулюванні відповідних висновків суд також враховує припис пункту 142 Статуту автомобільного транспорту, застосування положень якого сторони передбачили у пункті 4.4 Договору. Згідно із ним підставою для нарахування штрафу за простій автомобілів служать відмітки у товарно-транспортному документі та в путьовому листі про час прибуття і вибуття автомобілів.

Таким чином, спеціальне законодавство із перевезення детермінує простій транспортного засобу саме як штраф, а не як плату за перевезення.

Оскільки відповідач визнає факт простою та розмір штрафу за такий простій, про що свідчить його підпис та печатка на Акті №2 від 23.07.2024, а у матеріалах справи відсутні докази сплати такого штрафу, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача 7`500,00 грн. штрафу за простій.

Позивачем також заявлено до стягнення пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Зі змісту наданих ним розрахунків вбачається, що загальна сума пені становить 56`092,05 грн., інфляційних втрат 19`873,22 грн., 3% річних 5`715,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних проводяться позивачем за період:

- з 26.07.2024 по 02.01.2026 на суму у розмірі 83`086,00 грн., яка визначена з урахуванням вартості послуг, наданих у липні 2024 року, штрафу за простій, а також проведених відповідачем оплат у загальному розмірі 57`261,26 грн.;

- з 28.10.2024 по 02.01.2026 на суму у розмірі 60`116,00 грн., яка є вартістю послуг, наданих у жовтні 2024 року.

Здійснивши відповідний перерахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а саме у розмірі 18`694,04 грн. та 5`393,82 грн. відповідно.

Суд зазначає, що позивач безпідставно здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму штрафу за понаднормовий простій транспортного засобу.

У постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 вказано, що системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язок сплатити неустойку за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини 1 статті 509 ЦК України, тому що неустойка є одним із видів забезпечення виконання основного зобов`язання, в тому числі й грошового та не змінює.

Отже, оскільки за своєю правовою природою сума за простій є штрафною санкцією та не є зобов`язанням в розумінні положень частини 1 статті 509 ЦК України, носить допоміжний характер до основного зобов`язання, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України, нарахованих на суму простою.

Крім того, першим днем прострочення оплати за послуги надані у жовтні 2024 року є 29.10.2024, а не 28.10.2024 як визначив позивач.

Що стосується вимоги про стягнення пені, то суд відмовляє у задоволенні такої. Так, за змістом статті 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) є видом забезпечення виконання зобов`язання. В цей же час, відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки сторони у Договорі не погодили встановлення неустойки за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, то підстави для її стягнення з останнього вістуні.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2`509,36 грн.

Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Марі Ґолд» (81321, Львівська обл., с. Шегині, вул. Дружби, буд. 46г; ) на користь фізичної особи-підприємця Личака Івана Григоровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 135`702,76 грн. основного боргу, 7`500,00 грн. штрафу за простій, 18`694,04 грн. інфляційних втрат, 5`393,82 грн. 3% річних та 2`509,36 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2026.

Суддя Крупник Р.В.