ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про забезпечення позову

05.03.2026м. ДніпроСправа № 904/987/26

за позовом Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР", м. Кривий Ріг

про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн., інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн., 3% річних у розмірі 38 477,38 грн.

Суддя Ніколенко М.О.

Без участі представників сторін.

ВСТАНОВИВ

Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР" про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн., інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн., 3% річних у розмірі 38 477,38 грн.

Ухвалою суду від 05.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Справу № 904/987/26 ухвалено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Разом із позовом прокурором надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР", а саме:

- квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Степана Бандери, буд. 37, кв. 10; РНОНМ: 060;

- квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Степана Бандери, буд. 37, кв. 12; РНОНМ: 060;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОНМ: 060.

В обґрунтування вказаної заяви прокурор, з посиланням, зокрема, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у cправі № 905/448/22, зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали суд встановив таке.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною першою статті 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 2).

Положеннями ч. 1 ст. 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до приписів ст. 139 ГК України, майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб`єктів (ч. 1).

Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів (ч. 2).

Коштами у складі майна суб`єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб`єктів з іншими суб`єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства (ч. 5).

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

У рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в господарській справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у Відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 910/11739/19.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у п. 23 постанови від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість Відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

У п. 24 вказаної постанови, Верховний Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, з таких підстав.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами Відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для Позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та Позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із Позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).

Як зазначено вище, предметом цього позову є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР" безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 1 015 774,27 грн., а також інфляційної складової у розмірі 125 263,36 грн. та 3% річних у розмірі 38 477,38 грн. (загалом 1 179 515,01 грн.).

А отже, з метою забезпечення реального захисту порушених прав та інтересів територіальної громади міста Кривий Ріг в майбутньому, заяву прокурора слід задовольнити частково. Застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР", в межах ціни позову 1 179 515,01 грн., до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

При цьому, здійснюючи оцінку адекватності обраного заявником способу забезпечення позову, судом прийнято до уваги, що обраний прокурором вид забезпечення позову не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишиться у володінні власника, а буде обмежено лише можливість розпоряджатися ним.

Щодо вимоги заявника про накладення арешту на індивідуально визначене майно боржника: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОНМ: 060; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОНМ: 060; квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОНМ: 060, слід зазначити про таке.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Так, Законом України "Про виконавче провадження" передбачений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника. Зокрема, частиною 2 ст. 48 Закону передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 5 ст. 48 Закону встановлено, що разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Тобто, звернення стягнення в рамках виконавчого провадження здійснюється за встановленою черговістю; звернення стягнення на наступний об`єкт майна боржника здійснюється лише у випадку недостатності вартості попереднього об`єкту майна для задоволення вимог стягувача.

Також слід звернути увагу на те, що накладення судом арешту на майно боржника обмежується ціною позову. Накладення судом арешту на майно боржника, вартість якого перевищує ціну позову, не відповідатиме вимозі щодо співмірності застосованих заходів забезпечення позову.

За таких обставин, з урахуванням обмеження обсягу майна боржника, на яке судом накладається арешт, сумою 1 179 515,01 грн., слід накласти арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР", в межах суми стягнення 1 179 515,01 грн., без ідентифікації індивідуально визначеного майна боржника.

У такому випадку, виконання цієї ухвали суду буде здійснено уповноваженою особою із дотриманням порядку реалізації майна боржника, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", без виходу за межі забезпеченої суми.

Це водночас забезпечить як права стягувача: арешт майна боржника у межах ціни цього позову; так і права боржника: дотримання порядку звернення стягання на його майно; відсутність безпідставного арешту нерухомого майна боржника; арешт майна та коштів боржника саме в межах суми стягнення 1 179 515,01 грн. без виходу за межі забезпеченої суми.

Керуючись ст.ст. 136, 137, ст. 140, ст. 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР", в межах ціни позову 1 179 515,01 грн., до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Стягувач: Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області (ідентифікаційний код: ; місцезнаходження: вул. Книжна, 1А, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50074).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фарес-КР" (ідентифікаційний код: 33759017, місцезнаходження: 50027, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, пл.95-й квартал, будинок 10).

Відмовити у задоволенні заяви Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на індивідуально визначене майно боржника.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 05.03.2026 та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала є виконавчим документом, підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", та може бути пред`явлена до виконання у строк до 05.06.2026 включно.

Суддя М.О. Ніколенко