ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" березня 2026 р. Cправа № 902/15/26

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Андрущенко Г.В.,

за участю представників

прокурора - Ємельянов Віталій Аркадійович, наказ №108п від 27.01.2026 (в залі суду)

позивача - не з`явився

відповідача 1 - Семанчук Василь Володимирович, паспорт НОМЕР_1 (в залі суду)

відповідача 2 - Усенко Віталій Юрійович, довіреність №76 від 26.01.2026 (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області (пров. Цегельний, 8, м. Вінниця, 21020) в інтересах держави в особі

Вінницької обласної ради (вул. Соборна, 70, м. Вінниця, 21050)

до: Фізичної особи-підприємця Семанчука Василя Володимировича ( АДРЕСА_1 )

до: Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" (вул. Сергія Зулинського, буд. 9, м. Вінниця, 21022)

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради до Фізичної особи-підприємця Семанчука Василя Володимировича та до Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" про:

- визнання недійсним Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 09.03.2010;

- зобов`язання Фізичної особи-підприємця Семанчука Василя Володимировича повернути ділянку лісогосподарського призначення загальною площею 0,25 га з розміщеним на ній водним об`єктом, що розташована у виділах 16, 17 кварталу 39 ДП "Вінницький райагроліс" Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" на території Лука-Мелешківської об`єднаної територіальної громади, власнику земельної ділянки - Вінницькій обласній раді за актом приймання-передачі.

Ухвалою суду від 08.01.2026 відкрито провадження у справі №902/15/26 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02.02.2026.

16.01.2026 до суду від представника відповідача 2 надійшла заява (№48 від 15.01.2026), в якій останній зазначає про визнання заявлених позовних вимог повністю.

22.01.2026 від Вінницької окружної прокуратури до суду надійшла заява (№02.50-939вих-26 від 22.01.2026) про долучення до матеріалів додаткових документів.

02.02.2026 до суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення (б/н від 02.02.2026), в яких останній просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні 02.02.2026 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 03.03.2026.

Ухвалою суду від 02.02.2026 повідомлено відповідачів про дату наступного судового засідання.

13.02.2026 до суду від представника позивача (б/н від 13.02.2026) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні 03.03.2026 прийняли участь прокурор та представники відповідачів 1, 2. Представник позивача правом участі в судовому засіданні не скористався.

03.03.2026 в судовому засідання відповідачем 1 подано заяву (б/н від 03.03.2026) про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши у підготовчому засіданні, заяви відповідачів, господарський суд дійшов до висновку, що визнання позову відповідачами відповідає фактичним обставинам справи, які підтверджуються наявними у справі доказами, не суперечить закону та не порушують права чи інтереси інших осіб, тому визнання відповідачами позову підлягають прийняттю господарським судом.

При визнанні відповідачами позову суд зважає на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 191 цього Кодексу.

Згідно з ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання позову відповідачами, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні 03.03.2026 в зв`язку з неявкою учасників справи на проголошення вступної та резолютивної частини рішення остання долучена до матеріалів справи без проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Вінницькою окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", виявлено факти порушення вимог природоохоронного законодавства та протиправного вибуття земельної ділянки лісогосподарського призначення.

Відповідно до розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації №29 від 27.01.2010 "Про надання в довгострокове тимчасове користування земельної ділянки" виділено у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років суб`єкту підприємницької фізичній особі Семанчуку Василю Володимировичу, зареєстрована Вінницькою райдержадміністрацією 28.12.1995, лісові ділянки площею 0,25 га Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" в межах Лука-Мелешківської Вінницького району для рекреаційних цілей.

На підставі вищевказаного розпорядження Вінницьким обласним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством "Віноблагроліс" видано наказ №24 від 27.01.2010 "Про надання у довгострокове тимчасове користування лісової ділянки СПД Семанчук В.В.", за змістом якого вирішено виділити в установленому порядку в довгострокове тимчасове користування терміном на 49 року СПД Семанчук В.В. лісові ділянки площею 0,25 га Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" в межах Лука-Мелешківської Вінницького району в кв. 39 вид. 16-0,1 га, вид.17 - 0,15 га для рекреаційних потреб. Зобов`язано укласти договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою з СПД Семанчук В.В.

09.03.2010 між Вінницьким обласним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством "Віноблагроліс" (Сторона-1) та СПД Семанчуком Василем Володимировичем (Сторона-2) укладено договір на право довгострокового тимчасового користування лісами.

Відповідно Розділу 1 Сторона-1 виділяє без зміни цільового призначення, а Сторона-2 приймає у довгострокове тимчасове користування лісову ділянку для рекреаційних цілей, без права проведення капітального будівництва.

Згідно п. 2.1 Договору в довгострокове тимчасове користування виділяється лісова земельна ділянка загальною площею 0,25 га згідно з картосхемою (додається) ДП Тиврівський райагроліс "ВОКСЛП "Віноблагроліс" розташована в межах Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області в кварталі 39 вид. 16 0,1 га, вид. 17 - 0,15 га.

Сторона-1 передає Стороні-2 лісову ділянку, що знаходиться у постійному користуванні, за межами населеного пункту на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району, Вінницької області в кварталі 39 вид.17 для рекреаційних цілей (п. 3.1 Договору).

Договір укладено терміном на 49 років і діє до моменту його підписання сторонами (п. 6.1 Договору).

Відповідно Розділу 7 плата за довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою вноситься Стороною-2 на рахунок Сторони-1. При цьому у зв`язку з відсутністю механізму обрахунку плата за довгострокове тимчасове користування на момент укладення договору не встановлена. Після визначення розміру плати вона буде нарахована з дати підписання даного договору і виставлена з умовами проведення подальшої плати за користування ділянкою Стороні-2.

Передача лісової ділянки Стороною-1 та приймання лісової ділянки Стороною-2 здійснюється двосторонньою комісією за актом приймання-передачі у 5-ий термін з моменту реєстрації даного договору (п. 8.1 Договору).

Згідно інформації, наданої ВОКСЛП "Віноблагроліс" земельна ділянка, яка надана в довгострокове тимчасове користування лісами ФОП Семанчуку В.В. відповідно до матеріалів лісовпорядкування за 2005 та 2016 роки пройшла зміну виділів, що підтверджується листом №607 від 28.11.2025.

Згідно проєкту організації та розвитку лісового господарства Філії Вінницький "Райагроліс" ВОКСЛП "Віноблагроліс" Вінницької області, розробленого у 2005, площа виділу 16, де розташований ставок, становила 0,1 га; площа виділу 17, на якому розташована декоративна галявина становила 0,7 га.

Станом на 09.03.2010, дату укладення між постійним лісокористувачем ВОКСЛП "Віноблагроліс" та ФОП Семанчуком В.В. договору довгострокового тимчасового користування лісами, загальна площа виділу 16 у кварталі 39, на якому розташований водний об`єкт - ставок, становила 0,1 га.

Наразі згідно проєкту організації та розвитку лісового господарства ДП "Вінницький райагроліс" ВОКСЛП "Віноблагроліс" Вінницької області, розробленого у 2016, площа виділу 16 у кварталі 39, на якому розташований той же ставок, становить 0,2 га. Згідно додаткових відомостей ставок використовується як протипожежна водойма, у виділі довгострокове тимчасове користування.

За твердженнями прокурора договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 09.03.2010 укладений всупереч вимогам ст. 1, 5, 18 Лісового кодексу України.

Вінницькою окружною прокуратурою повідомлено Вінницьку обласну військову адміністрацію та Державне агентство лісових ресурсів України листами (№02-50.1/401вих.25 від 15.12.2025) про виявлені порушення та наявність підстав для захисту інтересів держави.

З відповідей Вінницької обласної військової адміністрації від 23.06.2025 та Державного агентства лісових ресурсів України від 09.07.2025 вбачається відсутність в останніх наміру здійснювати захист порушених інтересів держави та вживати дій щодо повернення ділянки лісогосподарського призначення.

З урахуванням викладеного, Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури звернувся позовом до суду про визнання недійсним Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 09.03.2010 та зобов`язання Фізичної особи-підприємця Семанчука Василя Володимировича повернути ділянку лісогосподарського призначення загальною площею 0,25 га з розміщеним на ній водним об`єктом, що розташована у виділах 16, 17 кварталу 39 ДП "Вінницький райагроліс" Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" на території Лука-Мелешківської об`єднаної територіальної громади, власнику земельної ділянки - Вінницькій обласній раді за актом приймання-передачі.

Позовні вимоги визнаються відповідачами 1, 2 в повному обсязі, що підтверджується наявними у справі заявами.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У статті 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі, землі лісогосподарського призначення.

За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 1 Лісового кодексу України, ліс тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (ч. 4 ст. 1 Лісового кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Лісового кодексу України, лісові відносини суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

За змістом ч. 1ст. 3 Лісового кодексу України, лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України Про охорону навколишнього природного середовища, цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

При цьому суд враховує, що застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 913/50/22).

Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За основним цільовим призначенням Земельного кодексу України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (п. "е" ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 Лісового кодексу України).

Згідно із ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

За приписами ч. 1 ст. 16 Лісового кодексу України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 18 Лісового кодексу України, об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути довгостроковим терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Суб`єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: - власники лісів або уповноважені ними особи; - підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (частина 7 статті 18 Лісового кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 20 Лісового кодексу України визначено, що тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право: 1) здійснювати господарську діяльність у лісах з дотриманням умов договору; 2) за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності; 3) отримувати продукцію і доходи від її реалізації.

За змістом ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, Фізичній особі-підприємцю Семанчуку В.В. передано у довгострокове тимчасове користування лісові ділянки та водний об`єкт 0,25 га у виділі 16 кварталу 39 для рекреаційних потреб в межах Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Також, згідно із положенням ст. 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З огляду на вищезазначені норми права, землі, зайняті іншими водними об`єктами та не зайняті лісами, належать до земель водного фонду.

Відповідно до вимог частин 1, 4, 5 статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Судом встановлено, що згідно п. 2.1 Договору від 09.03.2010 в довгострокове тимчасове користування виділяється лісова земельна ділянка загальною площею 0,25 га згідно з картосхемою (додається) ДП Тиврівський райагроліс "ВОКСЛП "Віноблагроліс" розташована в межах Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області в кварталі 39 вид. 16 0,1 га, вид. 17 - 0,15 га.

Сторона-1 передає Стороні-2 лісову ділянку, що знаходиться у постійному користуванні, за межами населеного пункту на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району, Вінницької області в кварталі 39 вид.17 для рекреаційних цілей (п. 3.1 Договору).

Як вбачається з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування розроблених у 2005 та 2016 роках: станом на дату укладення договору 09.03.2010 згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, розроблених у 2005 році, в кварталі 39 виділу 16 площею 0,1 га був розміщений водний об`єкт ставок.

Наразі згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, розроблених у 2016 році, в кварталі 39 виділу 16 площею 0,2 га розміщений водний об`єкт ставок.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим доказів погодження землекористувача та згоди власника земельної ділянки водного фонду на якій розміщений водний об`єкт (ставок) на оренду, матеріали справи не містять та учасниками справи суду в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, таких доказів не надано.

Згідно зі ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті).

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги в частині визнання договору довгострокового тимчасового користування лісами від 09.03.2010 підлягають задоволенню.

Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18), від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

З огляду на те, що судом встановлена недійсність Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 09.03.2010, ділянка лісогосподарського призначення загальною площею 0,25 га з розміщеним на ній водним об`єктом, що розташована у виділах 16-17 кварталу 39 ДП "Вінницький райагроліс" Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" на території Лука-Мелешківської об`єднаної територіальної громади, розпоряднику земельної ділянки Вінницькій обласній раді за актом приймання-передачі.

За вказаних обставин позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а тому підлягають задоволенню, з наведених вище мотивів.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма міститься в частині 3 статті 7 Закону України Про судовий збір.

З урахуванням наведеного, прокуратурі підлягає поверненню з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, а саме у розмірі 2 662,40 грн (з урахуванням пониженої ставки сплати судового збору), на підставі ухвали суду.

Решта суми сплаченого Вінницькою обласною прокуратурою судового збору (з урахуванням пониженої ставки сплати судового збору) в розмірі 2 662,40 грн, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідачів в рівних частках по 1 331,20 грн на кожного.

Керуючись ст.ст. 46, 73, 86, 123, 129, 130, 185, 191, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним Договір довгострокового тимчасового користування лісами від 09.03.2010, укладений між Вінницьким обласним комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємством "Віноблагроліс" та Фізичною особою-підприємцем Семанчуком Василем Володимировичем.

Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Семанчука Василя Володимировича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_2 ) повернути ділянку лісогосподарського призначення загальною площею 0,25 га з розміщеним на ній водним об`єктом, що розташована у виділах 16, 17 кварталу 39 ДП "Вінницький райагроліс" Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" на території Лука-Мелешківської об`єднаної територіальної громади, власнику земельної ділянки - Вінницькій обласній Раді (вул. Соборна, буд. 70, м. Вінниця, 21050, код - 00022438) за актом приймання-передачі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Семанчука Василя Володимировича ( АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_2 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050, код - 02909909, Держказначейська служба України, м. Київ, р/р IBAN НОМЕР_3 , МФО 820172) 1 331,20 грн витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс" (вул. Сергія Зулинського, буд. 9, м. Вінниця, 21022, код - 31128012) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050, код - 02909909, Держказначейська служба України, м. Київ, р/р IBAN НОМЕР_3 , МФО 820172) 1 331,20 грн витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Примірник повного судового рішення направити сторонам в зареєстровані електронні кабінети в підсистемі ЄСІТС Електронний суд.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається у порядку, визначеному ст. 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 11 березня 2026 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи