УХВАЛА

09 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/3373/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2025

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025

у справі за позовом Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради,

про стягнення 79 012,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада (далі - Міськрада, позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +" (далі - ТОВ "Фокус +", відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (далі - Департамент, скаржник), про стягнення штрафу у розмірі 79 012,15 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди землі від 20.08.2024 № 1660 в частині своєчасної оплати орендної плати, у зв`язку з чим позивач на підставі пункту 4.7. договору нарахував відповідачу штраф у розмірі 79 012,15 грн.

Господарський суд Одеської області рішенням від 13.10.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025, позов задовольнив частково та стягнув з ТОВ "Фокус +" штраф за договором оренди землі від 20.08.2024 № 1660 у розмірі 7 901,22 грн на користь Міськради, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, витрати за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 514,00 грн, у решті позову відмовив.

Суди дійшли висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми штрафу на 90%, оскільки таке зменшення є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також таке зменшення узгоджується з нормами закону та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Суд апеляційної інстанції вказав, що у справі наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а доказів того, що порушення зобов`язання завдало збитків позивачу, матеріали справи не містять. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, є обмеження розміру санкцій, які присуджені до стягнення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, вказала, що у питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Суди першої та апеляційної інстанцій врахували також те, що прострочення оплати відповідачем орендної плати за договором оренди землі від 20.08.2024 мало місце незначний проміжок часу - всього 7 календарних днів; розмір суми прострочення незначний і становить 2 548,78 грн - це сума орендної плати за серпень 2024 року (з 20.08.2024); суду не надано доказів того, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором від 20.08.2024; позивач не надав суду доказів понесення ним збитків; розмір простроченої суми становив 2 548,78 грн, в той час як позивач просить стягнути суму штрафу 79 012,15 грн.

Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 відмовив у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Міськради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025.

До Верховного Суду від Департаменту засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025, у якій скаржник просить, зокрема, скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Розглянувши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У частині п`ятій статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 916/3373/25) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 79 012,15 грн. Зазначена сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 (302 800,00 грн).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у визначених цим пунктом випадках.

У касаційній скарзі Департамент як підставу для відкриття касаційного провадження у справі зазначив, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Департамент наголошує на необхідності відкриття касаційного провадження у цій справі (з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), на підставі підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, оскільки вказана справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.

Як вказує скаржник, значний суспільний інтерес у справі полягає в тому, що оскаржуване рішення стосується застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату орендної плати за землю комунальної власності, передбачених пунктом 14 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220 (імперативний штраф 100% річної орендної плати). Зменшення штрафу на 90% без достатнього обґрунтування створює прецедент для масового ухилення від платежів, що загрожує стабільності доходів місцевих бюджетів - ключового джерела фінансування територіальних громад в умовах воєнного стану. Орендна плата є одним з основних надходжень до бюджету міста Одеси та інших громад, спрямованих на соціальні потреби, обороноздатність та розвиток інфраструктури. Рішення впливає на тисячі аналогічних орендних відносин по всій країні, порушуючи принцип стабільності правових відносин і рівність суб`єктів господарювання (статті 55 Конституції України щодо доступу до правосуддя).

На думку Департаменту, апеляційний суд, зменшуючи розмір штрафу, не обґрунтував чому саме штраф у розмірі 100 % річної орендної плати є непропорційним. Колегія суддів не врахувала, що зазначена санкція є частиною договору, укладеного обома сторонами, і мала на меті забезпечити своєчасне виконання зобов`язань орендаря. Зменшення такого штрафу без надання належного обґрунтування порушує принцип стабільності правових відносин і може створити неоднозначність у застосуванні подібних договорів в майбутньому.

Сума штрафу, нарахована відповідно до пункту 4.7 договору (100% річної орендної плати, тобто 79 012,15 грн), була зменшена без достатнього обґрунтування, що суперечить нормам матеріального права та принципам справедливості, пропорційності й обов`язковості виконання договору.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Стосовно "виняткового значення" справи для її учасника, то в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Водночас доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, спонукають до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд зазначає, що незгода з ухваленими рішеннями суду попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь заявника є звичайним передбачуваним процесом.

Департамент у касаційній скарзі також зазначає, що касаційний перегляд цієї справи становить значний суспільний інтерес для багатьох інших фізичних осіб - користувачів земельних ділянок в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на їх права та інтереси.

Верховний Суд зазначає, що використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції не мотивував, чому штраф є непропорційним, ігноруючи відсутність істотних наслідків для позивача та короткий термін прострочення. Водночас суд апеляційної інстанції вказав, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, є обмеження розміру санкцій, які присуджені до стягнення.

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах відповідно до статті 13 ГПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені у касаційній скарзі аргументи не обґрунтовують у достатній мірі і не доводять, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, становить значний суспільний інтерес, та зводяться до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, і не можуть бути визнані судом підставою, що підпадає під дію підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань для застосування пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути переглянуті у касаційному порядку.

Скаржник, прагнучи домогтися перегляду Верховним Судом судового рішення у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мав би довести наявність виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте наведеного не довів, а касаційна скарга зводиться до незгоди скаржника із результатом розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту на рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3373/25 за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.12.2025.

2. Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський