ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"19" березня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/900/25
Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф., , розглянувши заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Рівненської міської ради до Фізичної особи-підприємця Шиманської Тетяни Тагирівни про визнання укладеним договору оренди землі
Без виклику представників сторін.
Рівненська міська рада 26.09.2025 року звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до ФОП Шиманської Т.Т. про визнання укладеним договору оренди землі від 03.06.2025 року в редакції, запропонованій позивачем.
Рішенням суду від 23.02.2026 року в задоволені позову відмовлено.

02 березня 2026 до суду від представника відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі №918/900/25, згідно з якої просить суд стягнути з позивача 12 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу у справі.

04 березня 2026 року від позивача надійшли заперечення щодо стягнення судових витрат.

Частиною 3 ст.244 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Оскільки вирішення судом питання про судові витрати не вимагає призначення судового засідання та повідомлення учасників справи, то суд дійшов висновку про можливість розгляду вказаної заяви про ухвалення додаткового рішення за наявними матеріалами.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до наказу голови Господарського суду Рівненської області № 04-36/33/26 від 11.02.2026 року, суддя Н.Церковна перебувала у відпустці з 02.03.20206 року до 16.03.2026 року, у зв`язку з чим заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення розглядається в межах розумних строків.

Розглянувши заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 та частини 4 ст.244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до частини 8 ст.129 цього Кодексу розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 1 ст.221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат відповідача складається із витрат в розмірі 12 000,00 грн на професійну правничу допомогу.

В межах п`ятиденного строку, а саме 01.03.2026 позивач подав до суду через електронну систему "Електронний суд" заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу із залученням договору про надання послуг та додатку до нього.

Надаючи оцінку доводам та доказам відповідача щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст.126 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, згідно з частиною 5 ст.129 цього Кодексу під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як зазначено вище по тексту у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів щодо їх фактичної сплати або зобов`язання сплатити.

Сам по собі договір про надання правничої допомоги не підтверджує фактичного обсягу наданих послуг, їх вартості, здійснення оплати.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, полягає в тому, що відшкодуванню підлягають лише реальні, документально підтверджені та обґрунтовані витрати.

Аналогічний підхід неодноразово застосовано Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 17.12.2020 у справі № 910/8472/19.

Надані заявником документи не містять детального опису виконаних робіт, розрахунку часу, погодинної ставки, що унеможливлює перевірку співмірності заявленої суми.

Отже відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення витрат.

Судова практика послідовно виходить із того, що компенсації підлягають лише реальні, необхідні та документально підтверджені витрати.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 335/9780/15-ц зазначено, що суд має виходити з критерію реальності та розумності адвокатських витрат.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Лавентс проти Латвії» (п. 154) вказав, що відшкодуванню підлягають лише витрати розумного розміру, підтверджені належними доказами.

У постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Верховним Судом сформульовано принцип, що сторона має право домовитися з адвокатом про будь - який розмір гонорару, однак це не означає автоматичного обов`язку іншої сторони компенсувати такий розмір у повному обсязі.

Згідно з ч. 3 ст. 126 та ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сторона зобов`язана подати: детальний опис робіт (наданих послуг), докази їх виконання, розрахунок вартості. За відсутності такого опису суд позбавлений можливості здійснити перевірку співмірності витрат.

Разом з тим, до заяви про ухвалення додаткового рішення від 01.03.2026 року додано як доказ договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 20.10.2025 та додаткову угоду від 01.03.2026 у форматі електронного документа (Word), який не містить підписів сторін.

Вказаний документ не підтверджує факту укладення договору, оскільки відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин у письмовій формі вважається вчиненим за умови його підписання сторонами.

За відсутності підписів сторін відсутні належні докази погодження істотних умов договору та виникнення зобов`язань щодо оплати правничої допомоги.

Відповідно до ст. 74, 76, 77, 86 та 129 Господарського процесуального кодексу України, саме сторона, яка заявляє вимогу про компенсацію витрат, зобов`язана довести: факт укладення договору; обсяг та зміст наданих послуг; реальність понесених витрат; їх розумність.

Жодного належного доказу фактичного надання правничої допомоги (акти приймання-передачі послуг, рахунки, деталізація виконаних робіт) та доказів здійснення оплати (платіжні доручення, квитанції) суду не надано.

Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що компенсації підлягають лише реальні, документально підтверджені та обгрунтовані витрати, а сам по собі договір не є безумовною підставою для їх стягнення.

Непідписаний текст договору не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні господарського процесуального законодавства.

За таких обставин, правові підстави для ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу відсутні.

Також, до заяви про ухвалення додаткового рішення долучено додаткову угоду №1 від 01.03.2026 до Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг б/н від 20.10.2026 у якому Заявником (клієнтом) зазначено «ОСББ «Грушевського-38» що знаходиться по вул. Грушевського,38 у м. Рівному, кв. 54, в особі голови правління Юдіної Оксани Василівни» яке не є стороною у справі 918/900/25, та не може бути належним та допустимим доказом у даній справі.

Таким чином, належні докази існування договірних відносин та зобов`язання щодо оплати правничої допомоги суду не надані.

Відповідно до ст. 74, 76, 86, 129 ГПК України саме сторона, яка заявляє вимогу про компенсацію витрат, повинна довести їх фактичне понесення та розумність.

Оскільки заявником не доведено факту виникнення зобов`язання щодо оплати та факту здійснення оплати, правові підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.

Також, до даних правовідносин не може бути застосовано висновки викладені у постанові ВС від 23.01.2025 у справі №240/32993/23, оскільки жодних актів виконаних робіт у справі №918/900/25 до суду не надано.

З урахуванням відсутності належних і допустимих доказів фактичного понесення витрат (договору, акту виконаних робіт, квитанцій щодо сплати, тощо) суд відмовляє представнику відповідача у задоволені заяви про винесення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7,13-16, 73-80, 123, 124, 126, 129, 221, 233, 236-238, 240, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені заяви представника відповідача - адвоката Твердого М.К. про винесення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту додаткового рішення.

Повний текст додаткового рішення складено та підписано 19.03.2026 року

Суддя Н.Церковна