ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 908/1965/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Одінцов Е.В.,

відповідача: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025

у справі № 908/1965/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛЕТЕХНІКА"

про стягнення коштів у розмірі 4 867 673, 61 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛЕТЕХНІКА" про стягнення 4 867 673,61 грн, з яких: 3 584 863,79 грн пені, 1 017 096,31 грн інфляційних втрат, 265 713,51 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.11.2024 (суддя Педорич С.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 017 096,31 грн інфляційних втрат та 258 710,63 грн 3% річних. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3 584 863,79 грн та 3% річних у розмірі 7 002,88 грн відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025 (колегія суддів у складі: Чус О.В. - головуючий, Кощеєв І.М., Дармін М.О.) рішення місцевого господарського суду змінено та викладено резолютивну частину в редакції, відповідно до якої стягнуто з відповідача на користь позивача 85 435,14 грн інфляційних втрат та 2 546,50 грн 3% річних. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3 584 863,79 грн, інфляційних втрат у розмірі 931 661,17 грн та 3% річних у розмірі 263 167,01 грн відмовлено.

Судами обох інстанцій встановлено, що постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2024 у справі № 908/859/22 зобов`язано ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" поставити на адресу ТОВ "КРОП-ІНКРІС" Гербіцид Раундап Пауер, у кількості 10 000,00 кг.

Під час розгляду справи № 908/859/22 були встановлені наступні обставини.

16.01.2021 між ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" (сторона-1) та ТОВ "КРОП-ІНКРІС" (сторона-2) укладено договір № КА-001/2021, за умовами п. 1.1. якого цим договором регулюються відносини сторін з поставки насіння для сівби, засобів захисту рослин, мінеральних добрив. Найменування, ціна (вартість), кількість, строки, порядок оплати та поставки товару, розмір товарного кредиту, визначаються сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

На виконання умов договору відповідачем було виставлено наступні рахунки для оплати: № 24618 від 21.10.2021 на суму 311 225,00 грн (гербіцид Раундап Пауер 500 кг на суму 188 581,25 грн; гербіцид Харнес 902 к.е. 500 л на суму 122 643,75 грн); № 24042 від 18.10.2022 на суму 311 461,00 грн (гербіцид Раундап Пауер 500 кг на суму 188 724,25 грн; гербіцид Харнес 902 к.е. 500 л на суму 122 736,75 грн); № 30141 від 01.12.2021 на суму 1 758 363,75 грн (гербіцид Раундап Пауер 4500 кг на суму 1 758 363,75 грн ); № 29995 від 29.11.2021 на суму 1 747 746,00 грн (гербіцид Раундап Пауер 4500 кг на суму 1 747 746,00 грн).

Позивач платіжними дорученнями №5870 від 21.10.2021 на суму 311 225,00 грн, №5835 від 18.10.2021 на суму 311 461,00 грн, №6278 від 01.12.2021на суму 1 578 363,75 грн, № 6262 від 29.11.2021 на суму 1 747 746,00 грн оплатив виставлені відповідачем рахунки.

Проте відповідачем не було поставлено визначений сторонами товар - саме гербіцид Раундап Пауер в кількості 10 000 кг. Відповідно до специфікацій № 003 від 18.10.2021 та № 004 від 19.10.2021 строк поставки товару - до 30.03.2022 включно.

22.05.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла заява ТОВ "КРОП-ІНКРІС" за вих. від 20.05.24 № 763 про зміну способу виконання рішення у справі №908/859/22, в якій позивач просив змінити спосіб виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.24 у справі №908/859/22 з зобов`язання ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" поставити на адресу ТОВ "КРОП-ІНКРІС" Гербіцид Раундап Пауер, у кількості 10 000,00 кг на стягнення з ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" на користь ТОВ "КРОП-ІНКРІС" 5 648 500 грн - грошової суми вартості товару Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000,00 кг.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/859/22 заяву ТОВ КРОП-ІНКРІС за вих. від 20.05.24 № 763 про зміну способу виконання рішення по справі № 908/859/22 задоволено частково. Змінено спосіб виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2024 у справі №908/859/22, а саме: з зобов`язання ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" поставити на адресу ТОВ "КРОП-ІНКРІС" Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000,00 кг на стягнення з ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" на користь "ТОВ КРОП-ІНКРІС" 3 883 415, 25 грн грошової суми вартості товару Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000,00 кг.

На виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/859/22 ТОВ "ПОЛЕТЕХНІКА" 19.06.2024 сплатило на користь ТОВ "КРОП-ІНКРІС" 3 883 415,25 грн.

14.07.2022 відповідач листом №02/3-101 повідомив ТОВ "Кроп-Інкріс" про настання форс-мажорних обставин та надало довідку Запорізької обласної державної адміністрації від 25.03.2022 № 02377/08-48, відповідно до якої 03.03.2022 місто Пологи Запорізької області, на території якого ТОВ "Полетехніка" здійснювало свою господарську діяльність, було тимчасово окуповано військами Російської Федерації.

13.08.2024 відповідач отримав від Запорізької Торгово-промислової палати України сертифікат №2300-24-1545 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), відповідно до якого засвідчено настання форс-мажорних обставин з 03.03.2022 та які тривають станом на 13.08.2024, в частині неможливості виконання ТОВ "Полетехніка" зобов`язань по поставці товару у зазначений термін, відповідно до договору №КА-001/2021 від 16.01.2021.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що у випадку виникнення будь-яких форс-мажорних обставин, що існують поза волею сторін: війни, страйків, пожежі, вибухів, повені чи інших стихійних лих; оголошення ембарго, зриву транспортування товару перевізником, а також рішення, постанови, тощо органів державної влади та управління внаслідок яких на сторони покладаються додаткові обов`язки чи встановлюються обмеження або заборони (в тому числі, але не обмежуючись ліцензійні, митні, податкові, з технічної реєстрації техніки) які роблять неможливим подальше повне або часткове виконання зобов`язань за цим договором (окрім зобов`язань з оплати товару), то сторони звільняються від відповідальності за прострочення відповідних зобов`язань та строки їх дії переносяться на строки дії таких обставин.

Відповідно до п. 7.2. договору сторона зобов`язана повідомити іншу сторону про виникнення або припинення форс-мажорних обставин, протягом 10 (десяти) днів від дати виникнення або припинення цих обставин, та підтвердити їх факт довідкою Торговельно-промислової палати України або іншого відповідного органу.

Пунктом 5.1 договору № КА-001/2021 від 16.01.2021 встановлено, що за порушення строків поставки товару сторона-1 сплачує стороні 2 за кожен день прострочення поставки товару пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення.

На підставі пункту 5.1. договору за порушення строку поставки позивачем нараховано пеню відповідачу за період з 31.03.2022 по 12.07.2024 із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ нараховану на вартість непоставленого товару, що становить 3 883 415,25 грн. За розрахунком позивача сума пені складає 3 584 863,79 грн.

Також відповідачу нараховані інфляційні втрати за період з квітня 2022 року по травень 2024 року у розмірі 1 017 096,31 грн та 3% річних за період з 31.03.2022 по 10.07.2024 у розмірі 265 713,51 грн.

Посилаючись на умови договору та ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 4 867 673,61 грн, з яких 3 584 863,79 грн - пеня, 1 017 096,31 грн - інфляційні витрати, 265 713,51 грн - 3% річних.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що у даному конкретному випадку військова агресія російської федерації проти України і ведення воєнних (бойових) дій, зокрема, на території м. Пологи є надзвичайною за даних умов подією, яку сторони не могли, ані передбачити, ані відвернути. Суд встановив, що відповідачем у розумінні ст. 218 ГК України доведено, що обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень, є непередбачуваними, невідворотними, надзвичайними обставинами із очевидним причинно-наслідковим зв`язком між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю вчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором № КА-001/2021 від 16.01.2021. Зважаючи на те, що невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором щодо поставки Гербіциду Раундап Пауер у кількості 10 000,00 кг зумовлене форс-мажорними обставинами, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання за договором на підставі п. 7.1 договору, ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України у вигляді стягнення пені, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовив. Враховуючи, що сторонами підтверджено факт сплати відповідачем на користь позивача грошових у розмірі 3 883 415,25 грн 19.06.2024, суд вважав, що кінцевою датою нарахування інфляційних втрат та 3% річних повинно бути 18.06.2024. За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 017 096,31 грн та трьох процентів річних в розмірі 258 710,63 грн, а у стягненні пені у розмірі 3 584 863,79 грн та трьох процентів річних у розмірі 7 002,88 грн слід відмовити.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині висновків про відмову у позові у стягненні пені. В свою чергу, судом апеляційної інстанції взято до уваги ч. 2 ст. 693 ЦК України, якою передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Серед двох можливих способів судового захисту, передбачених вказаною нормою, ТОВ «КРОП-ІНКРІС» спочатку обрало такий спосіб судового захисту, як передача покупцю оплаченого товару (Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000 кг), подавши відповідний позов у справі №908/859/22. В подальшому, позивач звернувся з заявою про зміну способу виконання постанови від 17.01.2024 у справі 908/859/22, з зобов`язання ТОВ «Полетехніка» поставити ТОВ «Кроп-Інкріс» Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000 кг на стягнення з ТОВ «Полетехніка» на користь ТОВ «Кроп-Інкріс» вартості вказаного товару. З урахування вищевикладеного, первісно покупцем була заявлена вимога про передання оплаченого товару, а в подальшому така вимога була змінена на альтернативну в розумінні ч. 2 ст. 693 ЦК України - повернення суми попередньої оплати. Оскільки ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/859/22 змінено спосіб виконання постанови апеляційного господарського суду від 17.01.2024 у справі 908/859/22, з зобов`язання ТОВ «Полетехніка» поставити ТОВ «Кроп-Інкріс» Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000 кг на стягнення з ТОВ «Полетехніка» на користь ТОВ «Кроп-Інкріс» вартості вказаного товару, судова колегія висновує, що грошове зобов`язання ТОВ «Полетехніка» по поверненню суми попередньої оплати виникло саме 10.06.2024, а прострочення його виконання з 11.06.2024. Таким чином, враховуючи виникнення саме грошового зобов`язання у відповідача 10.06.2024 (ухвала суду у справі №908/859/22) та сплату відповідачем на користь позивача 3 883 415,25 грн 19.06.2024, апеляційний господарський суд вважав, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання по поверненню попередньої оплати мало місце з 11.06.2024 по 18.06.2024 включно. Відтак, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу 3 883 415, 25 грн за період з 11.06.2024 по 18.06.2024, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 85 435,14 грн, 3% річних 2 546,50 грн.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог (відмови у стягненні пені, інфляційних втрат та 3% річних), позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції помилково звільнив відповідача від сплати інфляційних втрат та 3% річних, застосувавши інститут форс-мажору (ст. 617 ЦК України), що суперечить сталій практиці Верховного Суду, згідно з якою нарахування за ст. 625 ЦК мають компенсаторний характер і не є штрафними санкціями, а тому обставини непереборної сили не є підставою для звільнення від їх сплати. Крім того, суд всупереч ст. 86 ГПК України надав перевагу Сертифікату ТПП як беззаперечному доказу, проігнорувавши порушення відповідачем 10-денного строку повідомлення про форс-мажор за договором та використання дефектної оборотно-сальдової відомості, яка не містить кінцевого сальдо та підписів відповідальних осіб, що позбавляє її статусу належного первинного документа.

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:

- судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 та від 10.09.2019 у справі № 920/792/18 щодо застосування ст. 625 ЦК України, згідно з якими нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, що має компенсаторний характер та не є штрафною санкцією, а тому на них не поширюються обмеження, встановлені для пені та штрафів;

- судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 щодо застосування ст. 617 та ст. 625 ЦК України, згідно з якими обставини непереборної сили (форс-мажор) не є підставою для звільнення боржника від обов`язку сплатити суми, передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки компенсаторний характер цих нарахувань виключає можливість звільнення від їх сплати за правилами ст. 617 ЦК України;

- судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 920/505/22 щодо застосування норм матеріального права при настанні форс-мажорних обставин, згідно з якими неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини у порядку та строки, визначені договором, позбавляє сторону права посилатися на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання;

- судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21 щодо застосування статті 86 ГПК України та Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», згідно з якими сертифікат ТПП не є беззаперечним доказом наявності форс-мажору і має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами, а сам по собі факт введення воєнного стану не звільняє від виконання зобов`язань без доведення неможливості такого виконання в кожному конкретному випадку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.03.2026 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 27.02.2026.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 19.02.2026 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить залишити її без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного господарського суду - без змін, посилаючись на правильність викладених у ній висновків.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного господарського суду в оскарженій частині, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Статтями 610, 612 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 2 ст. 218 чинного на час розгляду справи ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (висновки сформульовані у пункті 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Відповідно до частин першої, другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Наведений в частині другій статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належить у тому числі військові дії, є невичерпним.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності.

Тобто, ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (подібні за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).

Тож, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтею 617 ЦК України та статтею 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у cправі №910/15264/21 у подібних правовідносинах Касаційний господарський суд вказав наступне:

« 46. Верховний Суд звертає увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

47. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

48. Позивач не надав жодних документів та доказів, чому повідомлення позивачем іншої сторони Договору (Міноборони) про наявність форс-мажорних обставин було зроблено із пропущенням 5-денного строку, встановленого Договором. Усі пояснення сторони стосувалися лише дати отримання сертифіката ТПП, а не дати повідомлення Міноборони про дію форс-мажорних обставин.

49. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач вчасно не повідомив іншу сторону про виникнення форс-мажорних обставин.

50. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор)».

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у пункті 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Таким чином, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 920/505/22 зазначено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини у порядку та строки, визначені договором, позбавляє сторону права посилатися на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання.

При цьому судами у справі № 908/1965/24 встановлено, що відповідно до п. 7.2. договору сторона зобов`язана повідомити іншу сторону про виникнення або припинення форс-мажорних обставин, протягом 10 (десяти) днів від дати виникнення або припинення цих обставин, та підтвердити їх факт довідкою Торговельно-промислової палати України або іншого відповідного органу.

Водночас, умови договору № КА-001/2021 від 16.01.2021 не містять застереження про те, що несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє права посилатися на них.

Тобто висновки судів у розглядуваній справі не суперечать висновкам Верховного Суду у справі № 920/505/22, оскільки неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор), тобто про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі.

Відтак, суди дійшли правильного висновку, що відповідачем не втрачено право посилатися на форс-мажорні обставини, які унеможливили поставку спірного товару.

У постанові Верховного Суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначено, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Судами обох інстанцій встановлено, що відповідачем було отримано сертифікат № 2300-24-1545 від 13.08.2024, виданий Запорізькою Торгово-промисловою палатою України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), відповідно до якого засвідчено настання форс-мажорних обставин з 03.03.2022 та які тривають станом на 13.08.2024, в частині неможливості виконання ТОВ "Полетехніка" зобов`язань по поставці товару: а саме гербіциду Раундап Пауер в кількості 5000 кг за Специфікацією №003 від 18.10.2021 та в кількості 5000 кг за Специфікацією №004 від 19.10.2021, які виникли на підставі договору № КА-001/2021 від 16.01.2021.

Судами також враховано, що договір укладений сторонами 16.01.2021, виходячи з умов та обставин, які існували станом на дату укладення, тобто, до повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну 24.02.2022.

03.03.2022 місто Пологи Запорізької області, на території якого ТОВ "Полетехніка" здійснювало свою господарську діяльність, було тимчасово окуповано військами російської федерації.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 23.12.2022, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004 (зі змінами), затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. До вказаного Переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України входить Пологівська міська територіальна громада Пологівського району Запорізької області (з 03.03.2022).

Судами також взято до уваги фактичні обставини справи, які полягають у тому, що складські приміщення відповідача, на яких на момент повномасштабного вторгнення російської федерації знаходився Гербіцид Раундап Пауер, знаходилися в м. Пологи Пологівського району Запорізької області. В обґрунтування цього відповідачем надано: 1) Довідку Запорізької ОДА № 02377/08-48 від 25.03.2022, відповідно до якої ТОВ "Полетехніка" здійснювало свою господарську діяльність на території міста Пологи; 2) видаткову накладну № від 15.04.2021, яка підтверджує факт придбання ЗЗР Раундап Пауер для подальшої реалізації контрагентам, які виявили бажання придбати цей товар за погоджену ціну; 3) оборотно-сальдову відомість по рахунку 281, відповідно до якої придбаний Гербіцид Раундап Пауер зберігався на сертифікованому складі, який розміщено в м. Пологи, Запорізька обл.; 4) договір № 020119/Ц оренди нежитлових приміщень від 01.01.2019, відповідно до якого ТОВ Бізон-імпорт (яке після перейменування стало ТОВ "Полетехніка") орендує у ТОВ "Агрофірма Аврора" частину нежитлового приміщення за адресою: вул. Зарічна 55-А, м. Пологи, та додаткову угоду до вказаного договору від 20.11.2021 про продовження строку дії договору до 31.12.2024; 5) санітарний паспорт на право одержання, зберігання і застосування пестицидів і мінеральних добрив, підтверджує на склад за адресою: вул. Зарічна 55-А, м. Пологи, Запорізька обл.

При цьому суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача про недоведеність відповідачем факту зберігання товару (гербіцид Раундап Пауер) в кількості 10 000 кг на складі у м. Пологи Запорізької області, та з урахуванням стандарту доказування "вірогідності доказів" дійшов висновків, що докази на підтвердження тієї обставини, що на момент повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну та на момент тимчасової окупації м. Пологи 03.03.2022 гербіцид Раундап Пауер, знаходився в м. Пологи Пологівського району Запорізької області є більш вірогідними, ніж докази на її спростування.

Про наявність об`єктивних обставин неможливості відповідача виконати свої зобов`язання за договором позивача було письмово повідомлено шляхом направлення листа № 02/3-101 від 14.07.2022 "Про настання форс-мажорних обставин".

Відтак, висновки судів про наявність форс-мажорних обставин ґрунтуються не на формальному визнанні Сертифіката ТПП беззаперечним доказом, а на системному аналізі фактичних обставин та доказів, що відповідає сталій практиці Верховного Суду щодо оцінки обставин непереборної сили. Виконуючи вимоги ст. 86 ГПК України суди встановили факт неможливості виконання зобов`язання відповідачем через дослідження наявних у справі доказів, і застосувавши стандарт «вірогідності доказів», суди дійшли висновку, що окупація складу з товаром є обставиною непереборної сили, яка унеможливила поставку.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду стосовно того, що сама по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), підтверджена Сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки як вбачається з тексту постанови апеляційного господарського суду, ним було встановлено та доведено наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між форс-мажором та неможливістю виконання зобов`язання, а тому апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про те, що невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором щодо поставки Гербіциду Раундап Пауер у кількості 10 000,00 кг, які залишилися невиконаними, зумовлене форс-мажорними обставинами.

Відтак, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання з поставки товару за договором на підставі п.7.1 договору, ст. 617 ЦК України, ст. 218 чинного станом на час розгляду справи ГК України у вигляді стягнення пені.

Доводи касаційної скарги щодо неналежності та недопустимості доказів (зокрема, Сертифіката ТПП та бухгалтерських документів) підлягають відхиленню, оскільки вони зводяться до вимоги про переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно зі ст. 300 ГПК України.

Крім цього, скаржник помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів та не враховує вимоги ч. 2 ст. 86 ГПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 904/3860/19, від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Саме лише посилання скаржника на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів без належного обґрунтування таких посилань, не можуть ставити під сумнів судове рішення, прийняте відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.

Скаржник не довів наявність порушень, встановлених законом, щодо порядку одержання доказів, що мають наслідком визнання їх недопустимими. Відповідно скаржником не доведено того факту, що судами для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані недопустимі докази у справі.

В той же час, доводи скаржника про те, що досліджені судом апеляційної інстанції докази є неналежними доказами, фактично зводяться до необхідності переоцінки їх змісту, що виходить за межі визначених ст. 300 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені статтею 617 ЦК України та статтею 218 ГК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 та від 10.09.2019 у справі № 920/792/18 щодо застосування статті 625 ЦК України, згідно з якими нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, що має компенсаторний характер та не є штрафною санкцією, а тому на них не поширюються обмеження, встановлені для пені та штрафів, та висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 щодо застосування ст.ст. 617 та 625 ЦК України, згідно з якими обставини непереборної сили (форс-мажор) не є підставою для звільнення боржника від обов`язку сплатити суми, передбачені ст.ст. 625 ЦК України, оскільки компенсаторний характер цих нарахувань виключає можливість звільнення від їх сплати за правилами ст. 617 ЦК України, позаяк суд апеляційної інстанції стягнув такі кошти та зазначив, що зобов`язання відповідача по поверненню попередньої оплати є грошовим зобов`язанням, на яке можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Водночас суд апеляційної інстанції правильно врахував, що грошове зобов`язання у відповідача виникло 10.06.2024 (ухвала суду у справі №908/859/22).

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що серед двох можливих способів судового захисту, передбачених ч. 2 ст. 693 ЦК України, ТОВ «КРОП-ІНКРІС» спочатку обрало такий спосіб судового захисту, як передача покупцю оплаченого товару (Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000 кг), подавши відповідний позов у справі №908/859/22. В подальшому позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з заявою про зміну способу виконання постанови від 17.01.2024 у справі 908/859/22, з зобов`язання ТОВ «Полетехніка» поставити ТОВ «Кроп-Інкріс» Гербіцид Раундап Пауер у кількості 10 000 кг на стягнення з ТОВ «Полетехніка» на користь ТОВ «Кроп-Інкріс» вартості вказаного товару.

З урахування вищевикладеного, первісно покупцем була заявлена вимога про передання оплаченого товару, а в подальшому така вимога була змінена на альтернативну в розумінні ч. 2 ст. 693 ЦК України - повернення суми попередньої оплати.

Відтак, апеляційний господарський суд правильно виснував, що грошове зобов`язання ТОВ «Полетехніка» по поверненню суми попередньої оплати виникло саме 10.06.2024, а прострочення його виконання з 11.06.2024.

Враховуючи виникнення саме грошового зобов`язання у відповідача 10.06.2024 (ухвала суду у справі №908/859/22) та сплату відповідачем на користь позивача 3 883 415,25 грн 19.06.2024, невиконання відповідачем грошового зобов`язання по поверненню попередньої оплати мало місце з 11.06.2024 по 18.06.2024 включно, а тому апеляційний господарський суд обґрунтовано стягнув інфляційні втрати та 3% річних за вказаний період у сумі 85 435,14 грн та 2 546,50 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскарженої постанови апеляційного господарського суду у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного господарського суду в оскарженій частині підлягає залишенню без змін.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржене судове рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОП-ІНКРІС" залишити без задоволення.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі № 908/1965/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.