ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/1640/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Амірханяна Р. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакпрінт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 (суддя Ярмак О. М.),

додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 (суддя Ярмак О. М.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 (головуюча суддя Тищенко О. В., судді Гончаров С. А., Сибіга О. М.)

у справі № 910/1640/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакпрінт»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Металобаза 2014» і 2) Акціонерного товариства «Київський радіозавод»

про застосування наслідків нікчемного правочину,

(у судовому засіданні взяли участь представник позивача - Швець Ю. В. та представник відповідача-1 - Єросова А. А.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакпрінт» (далі - ТОВ «Пакпрінт») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металобаза 2014» (далі - ТОВ «Металобаза 2014»), Акціонерного товариства «Київський радіозавод» (далі - АТ «Київський радіозавод») з вимогами про застосування наслідків нікчемності укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18 шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 14.07.2017 № 21406124 в частині включення до опису в якості складових майна об`єктів, що не є його частинами та не належать ТОВ «Металобаза 2014», а саме: «резервуар 500, ОМз літера « 101А,Б».

2. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що він є користувачем (орендарем) виробничого корпусу № 101 на вулиці Бориспільській, 9 у місті Києві, проте не може належним чином використовувати земельну ділянку, яка безпосередньо прилягає до вказаного корпусу, оскільки цьому перешкоджає ТОВ «Металобаза 2014», що засмічує земельну ділянку. Разом з тим договір купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18, за яким ТОВ «Металобаза 2014» придбало у ПАТ «Київський радіозавод» розташовані на земельній ділянці поряд з будівлею-складом (літера 105А) два резервуари 500 ОМЗ, що в технічному паспорті позначені літерою 101А, Б, є нікчемним, позаяк його не було нотаріально посвідчено, АТ «Київський радіозавод» не має жодного відношення до предмета цього договору, майно відчужено не на конкурентних засадах, а голові правління не було надано права на підписання договору, чим порушено право власності держави.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 у справі №910/1640/25 у задоволенні зазначеного позову відмовлено з мотивів недоведеності ТОВ «Пакпрінт» порушення його цивільного права чи законного інтересу внаслідок укладення відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18.

4. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 заяву ТОВ «Металобаза 2014» про ухвалення додаткового рішення задоволено повністю. Стягнуто з позивача на користь відповідача-1 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

5. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вартість таких послуг визначена за погодженням адвоката з клієнтом у фіксованому розмірі, послуги реально надані відповідачу-1, що підтверджується матеріалами справи, неспівмірності їх вартості позивачем не доведено, а тому з урахуванням рівня юридичної кваліфікації правовідносин у справі 30 000,00 грн витрат ТОВ «Металобаза 2014» на правничу допомогу підлягають покладенню на позивача.

6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 залишено без змін.

7. Апеляційний господарський суд констатував, що з огляду на недоведеність порушення прав позивача через укладення відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту його нікчемності.

8. Доводи ж апеляційної скарги в частині незгоди з додатковим рішенням місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими, зауваживши, що у цьому разі позивач не довів неспівмірності заявлених відповідачем-1 витрат на професійну правничу допомогу.

Касаційна скарга

9. ТОВ «Пакпрінт» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025, додаткове рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2025, постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та ухвалити нове рішення про задоволення позову та відмову в задоволенні вимог ТОВ «Металобаза 2014» про стягнення із позивача витрат на професійну правничу допомогу.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

10. У касаційній скарзі ТОВ «Пакпрінт» зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми статей 15, 16, 203, 209, 215, 216, 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без врахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, тобто підставою касаційного оскарження визначає підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

11. Обґрунтовуючи цю підставу касаційного оскарження, позивач посилається на такі висновки, висловлені Верховним Судом:

- нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 530/1995/18);

- кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19);

- гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу. Відповідно до статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20);

- нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц);

- якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23);

- якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (правочин нікчемний), позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18);

- за приписами статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно зі статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З наведеного вбачається, що у разі наявності вимоги про обов`язкове нотаріальне посвідчення, її недотримання при укладенні договору має наслідком нікчемність такого правочину, саме по собі підписання такого договору не породжує для його сторін бажаного правового результату і відповідних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 27.08.2019 у справі № 922/648/18);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц);

- враховуючи, що предметом договору є нерухоме майно, правильним є висновок апеляційного суду про те, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню в силу прямої вказівки ЦК України. За приписами статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно зі статтею 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З наведеного вбачається, що у разі наявності вимоги про обов`язкове нотаріальне посвідчення, її недотримання при укладенні договору має наслідком нікчемність такого правочину, саме по собі підписання такого договору не породжує для його сторін бажаного правового результату і відповідних прав та обов`язків, відтак правильним є висновок апеляційного суду, що до позивача не перейшло право власності у зв`язку лише зі сплатою обумовленої договором вартості нерухомого майна. Щодо доводів скаржника про те, що сторонами погоджено здійснення нотаріального посвідчення та державної реєстрації переходу права власності на предмет лізингу після виконання позивачем своїх зобов`язань з оплати, то вони не спростовують висновків апеляційного суду про те, що виникнення права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язано з виконанням сторонами вказаних вимог, адже відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

12. Щодо оскарження судових рішень в частині розподілу витрат на правничу допомогу скаржник зазначає, що відповідне додаткове рішення підлягає скасуванню внаслідок наявності підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025, а також постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.

13. Крім того, у цьому контексті ТОВ «Пакпрінт» посилається на правові позиції, висловлені судом касаційної інстанції у постановах від 19.02.2022 у справі №755/9215/15-ц, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 та від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 щодо необхідності суду виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, а також стосовно того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

14. Як стверджує позивач, оскаржувані судові рішення в частині розподілу судових витрат наведеному не відповідають, оскільки, наприклад, у постанові апеляційного господарського суду вказано, що за змістом розрахунку (акту) наданих послуг від 10.06.2025 до договору про надання правової допомоги адвокатом надано ряд послуг, зокрема, участь в чотирьох судових засіданнях, при цьому участь адвоката в кожному засіданні оцінена в 4 000, 00 грн, проте фактично у справі відбулося лише одне повноцінне судове засідання в суді першої інстанції, в якому адвокатом надавалась правнича допомога. Інші засідання мали формальний характер, коротку тривалість і розгляд справи було відкладено, що підтверджується журналами судових засідань.

15. Ці обставини, на думку скаржника, свідчать про нездійснення судами попередніх інстанцій перевірки реальності наданих адвокатом послуг і про неврахування ними вищевикладених висновків Верховного Суду.

Позиція інших учасників справи

16. ТОВ «Металобаза 2014» та АТ «Київський радіозавод» своїм правом подати відзиви на касаційну скаргу позивача не скористались, відповідні відзиви у встановлений Верховним Судом строк не подали.

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

17. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, ТОВ «Пакпрінт» є користувачем виробничого корпусу № 101, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, що використовується ним на правах оренди для здійснення господарської діяльності.

18. Разом з тим 14.07.2017 ПАТ «Київський радіозавод» (продавець) та ТОВ «Металобаза 2014» (покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ПАТ «Київський радіозавод» передало у власність ТОВ «Металобаза 2014» нерухоме майно: нежитлове приміщення, будівлю - склад (Літ. 105А) загальною площею 597 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Бориспільска, 9.

19. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. та зареєстровано в реєстрі за № 17/58.

20. На підставі цього договору ТОВ «Металобаза 2014» придбало у ПАТ «Київський радіозавод» розташовані на земельній ділянці поряд з будівлею-складом (Літ. 105А) два резервуари 500 ОМЗ, які в технічному паспорті позначені літерою 101А, Б.

21. За твердженнями ТОВ «Пакпрінт», будучи орендарем відповідного виробничого корпусу, воно не може належним чином використовувати земельну ділянку, яка безпосередньо прилягає до корпусу через перешкоджання цьому ТОВ «Металобаза 2014», що засмічує та захаращує земельну ділянку. Водночас вищевказаний договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений, АТ «Київський радіозавод» не має жодного відношення до предмету такого договору, майно відчужено не на конкурентних засадах, а голові правління не було надано права на підписання такого договору, тому порушено право власності держави. До того ж запис про державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню в частині внесення об`єктів під літерою 101А, Б, які не належать ТОВ «Металобаза 2014» і не є частиною складу № 105А. Резервуари 500 ОМЗ, що в технічному паспорті позначені літерою 101А, Б, «дописані» до об`єкта № 105А, хоча вони є складовою корпусу № 101, що належить на праві власності іншим особам (запис про державну реєстрацію від 14.07.2017 № 21406124 вчинено у відповідній частині на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18).

22. Зважаючи на ці обставини, ТОВ «Пакпрінт» звернулося до суду з позовом про застосування наслідків нікчемності укладеного відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18 шляхом скасування зазначеної державної реєстрації права власності у відповідній частині, що і розглядався у межах цієї судової справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

23. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

24. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені фактичні обставини справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Пакпрінт» не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

25. Як зазначено у статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

26. У частині першій статті 202 цього Кодексу унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

27. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

28. Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

29. Згідно із частиною другою статті 215 названого Кодексу, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

30. За змістом же частини п`ятої статті 216 ЦК Кодексу вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

31. Предметом спору в цій справі (№ 910/1640/25) є застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - укладеного відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18 на підставі статті 216 ЦК України.

32. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

33. Звідси Велика Палата Верховного Суду прямо вказала, що суд перевіряє відповідні доводи та, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, в мотивувальній частині судового рішення підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину, лише за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, якщо одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним (постанова Верховного Суду від 12.12.2023 у справі № 910/15740/18).

34. Разом з тим у постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23, на яку посилається і сам скаржник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що за змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.

35. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду з власної ініціативи констатувала, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок, при цьому спочатку перевіривши чи є позивач (не сторона правочину) заінтересованою особою.

36. До того ж у контексті перебігу позовної давності у спірних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 зауважила, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (частина п`ята статті 216 ЦК України), і заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

37. З наведеного слідує, що спір про застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину вирішується судом, якщо про це заявляє одна зі сторін такого правочину чи інша заінтересована особа.

38. У справі, що переглядається (№910/1640/25), з огляду на предмет, підстави заявленого позову, суди попередніх інстанцій так само насамперед перевірили наявні у позивача, який не є стороною правочину, порушеного цивільного права чи законного інтересу внаслідок укладення відповідачами договору купівлі-продажу від 01.06.2018 № 01/06-18 та дійшли висновків про недоведеності таких обставин, що і стало підставою для відмови у позові.

39. Наведене повністю узгоджується з вищевикладеною позицією Великої Палати Верховного Суду.

40. Водночас, встановивши, що відповідний правочин не порушує прав і законних інтересів ТОВ «Пакпрінт», суди попередніх інстанцій правомірно не вдавалися до перевірки ефективності обраного ним способу захисту та правової оцінки по суті спору, оскільки відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

41. Переоцінка ж вже досліджених та встановлених судами попередніх інстанцій обставин відсутності у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду, не може бути здійснена Верховним Судом, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

42. Натомість згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

43. Таким чином, за змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

44. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вище вказаного пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

45. При цьому з-поміж зазначених критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

46. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

47. Також слід виходити і з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

48. Як вже зазначалось, окрім посилання на висновки з постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23, у поданій касаційній скарзі ТОВ «Пакпрінт» також вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій про застосування норм права висновкам щодо їх застосування, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 530/1995/18, від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 27.08.2019 у справі № 922/648/18, від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

49. Проаналізувавши зміст вищевказаних постанов суду касаційної інстанції, Верховний Суд вбачає, що у жодній з них не міститься висновку про те, що спір про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути вирішено за позовом незаінтересованої особи.

50. Натомість процитовані позивачем у касаційній скарзі висновки із зазначених постанов Верховного Суду мають загальний характер, і наведене у оскаржуваних судових рішеннях, ухваленими у цій справі, концептуально узгоджується з ними.

51. Трактування скаржником цих висновків на власну користь не свідчать про порушення чи неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, застосованих з урахуванням предмету, підстав заявленого ТОВ «Пакпрінт» та встановлених обставин відсутності у позивача порушеного права чи законного інтересу.

52. До того ж Верховний Суд звертає увагу і на те, що в окремих із цих справ правовідносини не є подібними до справи, що переглядається, а встановлені обставини мають суттєві відмінності порівняно зі справою № 910/1640/25.

53. Так, зокрема, у справах № 530/1995/18, № 359/12165/14-ц судами вирішувалися спори щодо визнання недійсними заповітів і було застосовано у тому числі законодавства, яке регулює порядок спадкування.

54. Ухвалюючи постанову від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, Велика Палата Верховного Суду виходила, зокрема, з того, що за встановлених судами обставин земельна ділянка, на якій у тому числі розташовано споруди, належні на праві власності декільком фізичним особам, була відчужена іншій особі, чим порушені права співвласників нерухомого майна як землекористувачів. У справі № 910/16440/25 судами попередніх інстанцій таких обставин встановлено не було.

55. При здійсненні касаційного перегляду у справі № 756/8056/19 Велика Палати Верховного Суду виснувала, що наслідком недійсності договору позики, укладеного одним з подружжя без згоди на те іншого, є проведення реституції між сторонами недійсного правочину. Тож спірні правовідносини у зазначеній справі та у справі, що переглядається, також не є подібними.

56. Водночас у постанові від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц Велика Палата Верховного Суду серед іншого зазначила, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Від так спори у вказаній справі та у справі № 910/1640/25 виникли за різних фактичних обставин, і ухвалюючи постанову у справі № 463/5896/14-ц Велика Палата Верховного Суду керувалася у тому числі вимогами банківського законодавства та внутрішніми вимогами банка.

57. Посилатися ж на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у результатах вирішення спорів (змісті судових рішень) зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.

58. У інших наведених позивачем у касаційній скарзі постановах Верховного Суду містяться висновки щодо недійсності правочинів та застосування наслідків недійсності оспорюваного чи нікчемного правочину, а саме щодо їх розмежування або належності/неналежності як способу захисту за встановлених обставин відповідної судової справи, однак ці висновки мають загальний характер і не свідчать про можливості звернення із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину незаінтересованою особою.

59. Водночас положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення підстав касаційного оскарження саме на скаржника, що з урахуванням положень статті 290 ГПК України зобов`язаний у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми у справах з подібними правовідносинами.

60. Ураховуючи викладене, Верховний Суд вбачає, що передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цій справі не знайшла свого належного підтвердження, позаяк висновки суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, або мають загальний характер і не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій чинних правових норм, або їх висловлено у справах з неподібними правовідносинами та у іншому контексті правозастосування.

61. Всі інші доводи касаційної скарги ТОВ «Пакпрінт» не охоплюються визначеною ним підставою касаційного оскарження, а тому не були підставою для відкриття касаційного провадження, відтак не аналізуються та не оцінюються Верховним Судом.

62. Щодо оскарження позивачем судових рішень судів попередніх інстанцій у частині покладення на нього витрат ТОВ «Металобаза 2014» на професійну правничу допомогу, Верховний Суд вбачає, що за відсутності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень щодо суті спору ситуація у цій справі та у справі № 904/8884/21, яка у касаційному порядку переглядалась Великою Палатою Верховного Суд і на яку посилається скаржник, не є подібною, і підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025, як невід`ємної частини основного рішення, у цьому випадку немає.

63. Інші ж наведені ТОВ «Пакпрінт» доводи не мають належного обґрунтування, оскільки висновки судів попередніх інстанцій у цій частині відповідають правилам розподілу витрат на професійну правничу допомогу, унормованим у статті 126 ГПК України, натомість сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень щодо вирішення такого питання.

64. У цій частині висновки судів попередніх інстанцій цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, на які посилається позивач, оскільки у відповідних постановах суду касаційної інстанції не міститься протилежного правового висновку щодо застосування норм права, якими врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а лише зазначається, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні такі витрати у всьому заявленому розмірі та повинен у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин їх понесення та заперечень іншої сторони, оцінювати їх співмірність. Висновку ж про те, що суд не може присудити стягнення витрат на професійну правничу допомогу саме у заявленому розмірі (тобто задовольнити таку заяву повністю) Верховний Суд у наведених скаржником справах не робив.

65. При цьому Верховний Суд зауважує, що з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення (постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 13.03.2025 у справі № 275/150/22).

66. Як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному додатковому рішенні, заявляючи заперечення на заяву про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги позивач не довів суду не співмірності заявлених відповідачем-1 витрат.

67. Тож за таких обставин місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про покладення всіх заявлених до стягнення витрат відповідача-1 на правничу допомогу на позивача, а апеляційний господарський суд обґрунтовано підтримав цей висновок. В свою чергу Верховний Суд не наділений повноваженнями повторного дослідження та переоцінки наданих сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень доказів в силу вимог вже згадуваної статті 300 ГПК України («Межі розгляду справи судом касаційної інстанції»). Доводів же щодо недопустимості певних доказів, якими відповідач-1 підтвердив понесення витрат на правничу допомогу у відповідному розмірі, скаржник у поданій касаційній скарзі не навів.

Висновки щодо вимог касаційної скарги

68. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

69. Згідно із статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

70. Ураховуючи, що зазначені скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційна скарга ТОВ «Пакпрінт» підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

71. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакпрінт» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025, рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 у справі № 910/1640/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил