ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 922/30/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Мамалуй О. О.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А

та представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Альонкіна А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Keynius B.V.

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 (головуючий - Тихий П. В., судді Гребенюк Н. В., Плахов О. В.)

та рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 (суддя - Лавренюк Т. А.)

у справі № 922/30/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ"

до Keynius B.V.

про стягнення 76 107,81 євро (3 298 109,11 грн)

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" звернулось до Господарського суду Харківської області позовом до Keynius B.V. з вимогами про стягнення з відповідача 76 107,81 євро заборгованості за Контрактом № 19/03-ІР від 19.03.2024.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов Контракту № 19/03-ІР від 19.03.2024 не здійснив оплату товару у строк, визначений у контракті, а саме у специфікаціях № 3, № 4, № 5 та № 6.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.10.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 позов задоволено повністю.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача, а відтак позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, підтвердженими документально та нормами матеріального права та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

5. Keynius B.V. звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

6. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14, від 27.05.2021 у справі № 910/702/17, від 28.03.2023 у справі № 904/8414/21 та від 07.06.2019 у справі № 904/3407/18.

7. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи

8. Позивач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Розгляд заяв і клопотань

9. 21.01.2026 скаржником до Верховного Суду подано заяву про зупинення дії оскаржуваних судових рішень, яка обґрунтоване тим, що 16.01.2026 на виконання рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 судом першої інстанції було видано відповідний наказ, однак у разі початку процедури виконання судового рішення у цій справі та стягнення з відповідача грошових коштів за рішенням суду, у випадку скасування Верховним Судом судових рішень у цій справі, повернення коштів скаржнику буде значно ускладнено. Окрім цього, процедура примусового стягнення коштів також може передбачати такий захід, як арешт майна та активів відповідача, що фактично зробить неможливим для відповідача здійснювати господарську діяльність, виконувати свої зобов`язання перед контрагентами та працівниками.

10. Розглянувши вказану заяву скаржника Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви з огляду на наступне.

11. Повноваження суду стосовно зупинення виконання судового рішення унормовано частиною першою статті 332 ГПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

12. Однак необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

13. Заява про зупинення виконання судових рішень повинна містити не лише посилання на правові норми, що надають суду можливість здійснити таку процесуальну дію, а й бути обґрунтованою посиланням на конкретні обставини (утруднення повторного розгляду справи, перешкоди у здійсненні повороту виконання, запобігання порушенню прав осіб, які брали/не брали участі у розгляді справи, але рішенням суду вирішено питання про їх права та обов`язки) та наявністю доказів в підтвердження таких обставин (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 904/94/19).

14. Суд має право зупинити виконання (дію) судових рішень, зокрема, якщо кінцеве рішення невідворотне та його негайне виконання може завдати значної шкоди. При цьому сторона, проти якої ухвалено судове рішення у справі, має обґрунтувати свою заяву/клопотання належним чином і навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень або зупинення їх дії у разі, якщо вони будуть скасовані.

15. Верховний Суд зазначає, що наведені скаржником доводи не є безумовною підставою для зупинення судом касаційної інстанції дії оскаржуваних рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанцій, що набрала законної сили і є обов`язковою до виконання (ст.129-1 Конституції України, ст.326 ГПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

16. 19.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" (позивач) та Keynius B.V. (відповідач) укладено Контракт № 19/03-ІР, відповідно до умов якого позивач зобов`язався продати, а відповідач купити товар на умовах, в кількості, асортименті, за цінами і технічними умовами, зазначеними у специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього контракту.

17. За умовами п.2 Контракту загальна кількість товару, що постачається, а також одиниці виміру вказуються у специфікаціях до цього контракту.

18. Відвантаження товару, відповідно до п.3 Контракту, здійснюється протягом 25 календарних днів з моменту оформлення замовлення в розмірі, узгодженому сторонами обсязі (50% вартості поставки). Наступні 50% вартості поставки сплачуються при отриманні товару відповідачем. Датою отримання вважається дата прибуття товару до відповідача, що зазначена в вантажосупровідних документах (CMR). Умови постачання товару вказуються в специфікації на кожну поставку та базуються на ІНКОТЕРМС 2020 (п.3 Контракту).

19. У п.4 Контракту сторони визначити, що ціна товару, включаючи вартість пакування і маркування, вказується у специфікаціях до контракту на кожну партію товару. Валюта контракту та платежу є євро. Загальна вартість цього контракту складається з вартості всіх постачань товару, здійснених позивачем за цим контрактом. Загальна сума контракту складає 500000,00 євро. Вказана загальна сума контракту є орієнтовною і не підлягає обов`язковому досягненню сторонами, а також може змінюватися протягом терміну дії цього контракту.

20. Відповідно до п.5 Контракту відповідач зобов`язався здійснити передоплату у розмірі 50% у момент оформлення замовлення, наступні 50% в період 30 днів з моменту отримання товару покупцем.

21. Умови приймання-здачі товару сторони погодили у п.6 Контракту, а саме: товар вважається зданим позивачем і прийнятим відповідачем за якістю - відповідно до замовлення відповідача; за кількістю місць згідно з відвантажувальними товаросупровідними документами. Остаточне приймання відбувається по прибуттю товару на місце призначення. Акт кількісно-якісного прийому складається протягом 7 днів з моменту поставки товару. Про невідповідність товару повідомляється продавець, який взяв на себе зобов`язання усунути невідповідності протягом 15 робочих днів з дати повідомлення про невідповідність. В іншому випадку товар повинен бути забраний позивачем.

22. У разі виявлення всередині тарної нестачі або невідповідності якості поставленого товару зразку, відповідач має право протягом 30 днів після прибуття товару заявити позивачу претензію. Документом, що підтверджує обґрунтованість претензії, сторони визнають акт експертизи Торгової (Торгово-промислової) палати або іншого компетентного органу або організації відповідної країни (п.9 Контракту).

23. Цей контракт, за умовами п.11, набуває чинності з моменту його підписання сторонами (їх представниками) і продовжує діяти на узгоджених умовах до 31.12.2024. Всі додатки до цього контракту є невід`ємною його частиною. До цього контракту застосовується право України.

24. 19.04.2024 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до контракту, відповідно до якої сторони дійшли згоди змінити п.3 та п.5 контракту та викласти їх у таких редакціях:

п.3 - відвантаження товару здійснюється протягом 60 календарних днів з моменту підписання специфікації та внесення передоплати в розмірі узгодженим сторонами (30% вартості поставки). Наступні 70% вартості поставки сплачуються впродовж 30 днів від відвантаження готової продукції. Датою відвантаження готової продукції вважається дата, що зазначена в вантажосупровідних документах (CMR). Дозволяється відвантаження частинами, раніше зазначеного терміну;

п.5 - платіж за поставлений товар здійснюється шляхом банківського переказу покупцем на розрахунковий рахунок продавця необхідної суми. Передоплата у розмірі 30% в продовж 7 днів з моменту підписання специфікації. Наступні 70% оплачуються в період 30 днів з моменту відвантаження готової продукції.

25. В подальшому, між сторонами 17.06.2024 укладено Додаткову угоду № 2 до контракту, якою сторони змінили п.3 та п.5 контракту та виклали їх у новій редакції.

26. Так, за умовами п.3 Контракту в редакції Додаткової угоди № 2 відвантаження товару здійснюється позивачем протягом 60 календарних днів з моменту підписання специфікації. Внесення оплати в розмірі узгодженим сторонами (30% вартості поставки здійснюється протягом 7 днів з моменту відвантаження продукції. Наступні 70% вартості поставки сплачуються впродовж 30 днів від отримання готової продукції). Датою відвантаження готової продукції вважається дата, що зазначена у вантажосупровідних документах (CMR). Датою отримання готової продукції вважається дата закриття транзитної декларації Т1. Дозволяється відвантаження частинами, раніше зазначеного терміну.

27. Платіж за поставлений товар, відповідно до п.3 Контракту в редакції додаткової угоди № 2, здійснюється шляхом банківського переказу відповідачем на розрахунковий рахунок позивача необхідної суми. Оплата у розмірі 30% в продовж 7 днів з моменту відвантаження продукції. Наступні 70% оплачуються в період 30 днів з моменту отримання готової продукції.

28. На виконання умов договору між сторонами складено та підписано специфікації № 3 від 17.05.2024, № 4 від 17.06.2024, № 5 від 17.07.2024 та № 6 від 01.08.2024, яким сторони погодили найменування товару, його кількість, загальну вартість та умови оплати, які є однаковими із умовами, які відтворені у п.5 Контракту в редакції Додаткових угод № 1 та № 2.

29. Позивач на виконання умов контракту, відповідно до специфікацій № 3 від 17.05.2024, № 4 від 17.06.2024, № 5 від 17.07.2024 та № 6 від 01.08.2024 здійснив поставку товару на загальну суму 108 428,18 євро, що підтверджується копіями митних декларацій та міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR), наявних у матеріалах справи.

30. Відповідач зобов`язання за контрактом належним чином не виконав, за отриманий товар розрахувався частково на суму 32 320,37 євро, що підтверджується копіями платіжних інструкцій в іноземній валюті, наявними в матеріалах справи.

31. Позивач зазначає, що заборгованість відповідача за поставлений позивачем товар складає 76 107,81 євро, яка до теперішнього часу є не сплаченою.

32. 18.11.2024 позивач направив експрес-доставкою DHL на адресу відповідача претензії про сплату боргу за специфікаціями № 3, № 4, № 5 та № 6, які отримані останнім 25.11.2024, проте залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

33. Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

34. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає про те, що з боку позивача було істотне порушення умов контракту щодо якості поставленого товару, про що останньому було повідомлено в межах строків, передбачених контрактом.

Позиція Верховного Суду

35. Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою Keynius B.V. в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити, а в частині підстави передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

36. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

37. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження

38. Так, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник, зазначає про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених у пункті 6 цієї постанови.

39. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

40. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

41. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

42. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

43. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

44. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

45. Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

46. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

47. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

48. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

49. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

50. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

51. Так, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем товар за специфікацією № 3 від 17.05.2024 поставлений 28.06.2024, 31.07.2024 та 06.08.2024, за специфікацією № 4 від 17.06.2024 - 28.06.2024, 05.07.2024, 11.07.2024, 16.07.2024, за специфікацією № 5 від 17.07.2024 - 20.08.2024, за специфікацією № 6 від 01.08.2024 - 06.08.2024, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) та митними деклараціями, наявними в матеріалах справи. Проте, відповідач поставлений позивачем товар прийняв, однак грошові кошти у визначені Додатковими угодами № 1 та № 2 до Контракту строки, не сплатив. Відтак, суди дійшли висновку, що матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем поставки товару відповідачу та наявність у останнього перед позивачем заборгованості на суму 76 107,81 євро.

52. Разом з цим, відхиляючи заперечення відповідача щодо поставки позивачем неякісного товару суди попередніх інстанцій зазначили, що за умовами п.6 та п.9 Контракту, сторони погодили порядок прийому товару за якістю та кількістю.

53. Так суди встановили, що відповідач за умовами п.6 Контракту взяв на себе зобов`язання протягом 7 днів з моменту поставки товару скласти акт кількісно-якісного прийому товару та повідомити позивача про невідповідність товару. Також відповідно до п.9 Контракту відповідач, у разі виявлення невідповідності якості поставленого товару зразку, має право протягом 30 днів після прибуття товару заявити позивачу претензію. Документом, що підтверджує обґрунтованість претензії, сторони визнали акт експертизи Торгової (Торгово-промислової) палати або іншого компетентного органу або організації відповідної країни.

54. Відтак, за висновками судів, сторони у договорі чітко визначили порядок приймання товару за якістю, проте відповідачем наведеного зроблено не було. При цьому, суди зазначили, що твердження відповідача, що ним було повідомлено позивача про поставку неякісного товару в межах строків та в порядку, передбачених контрактом, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

55. Так суди зазначили, що посилання відповідача на надані ним протоколи контролю якості та кількості № 3-Спец. від 16.10.2024 до Специфікації № 3, № 4-Спец. від 15.07.2024 до Специфікації № 4, № 4-Спец. від 26.07.2024 до Специфікації № 4, №4-Спец. від 05.08.2024 до Специфікації № 4, № 5-Спец. від 07.10.2024 до Специфікації № 5, вимога Компанії Olssen B.V про повернення сплачених коштів та компенсацію збитків від 25.10.2024, а також звіт дослідження стану шаф-локерів для проєкту Юверта від 09.07.2025 до специфікації № 4 від 17.06.2024 свідчать про недотримання відповідачем положень контракту в частині наслідків поставки неякісного товару (п.6, п.9) щодо складення у визначений строк акту кількісно-якісного приймання (протягом 7 днів з моменту поставки товару), повідомлення позивача про невідповідності поставленого товару якості, отримання акту експертизи та направлення претензії у тридцятиденний строк після приймання товару з відповідним актом експертизи. Разом з цим, доказів наявності недоліків товару за специфікацією № 6 (ані актів кількісно-якісного прийому товару, ані протоколу контролю якості та кількості) відповідачем не надано, як і не надано доказів своєчасного повідомлення (відповідно до умов контракту) про поставку неякісного товару та актів експертизи якості товару, поставленого за специфікаціями № 3, № 5 та № 6, проведеної у погоджені умовами контракту строки. Цей факт, за висновками судів, відповідачем не спростовано, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

56. Суди попередніх інстанцій зауважили, що несвоєчасне повідомлення продавця про неякісний товар та без дотримання погодженої сторонами у контракті процедури підтвердження неякісності товару, проведеної у погоджені сторонами у договорі строки позбавляє покупця права посилатися на ці недоліки в майбутньому.

57. Крім того, суди зазначили, що наданий відповідачем звіт дослідження стану товару, проведений 09.07.2025 ТЮФ Рейнланд Недерланд Б.В., тобто майже через рік після поставки позивачем відповідного товару, а відтак не може бути визнаний як належний та допустимий доказ у справі.

58. Щодо доводів відповідача про вчасність інформування про виявлені недоліки Товару з посиланням на переписку у месенджері WhatsApp та на листування з використанням електронної пошти, суди попередніх інстанцій зазначили, що у Контракті, що укладений між сторонами, вказано, що остаточне приймання відбувається по прибуттю Товару на місце призначення. Акт кількісно якісного прийому складається протягом 7 днів з моменту поставки товару. Про невідповідності буде повідомлено продавця. Продавець усуне невідповідності протягом 15 робочих днів з дати повідомлення про невідповідності (п.6 Контракту)

59. Отже за висновками судів, у Контракті чітко визначений строк для складання акту кількісно-якісного прийому, при цьому, матеріали справи не містять жодних актів кількісно-якісного прийому.

60. З огляду на наведене, суди першої і апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 76 107,81 євро, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними документально та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

61. Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14, від 27.05.2021 у справі № 910/702/17, від 28.03.2023 у справі № 904/8414/21 та від 07.06.2019 у справі № 904/3407/18, є безпідставним, з огляду на таке.

62. Так, у справі № 910/4055/18, розглядався спір про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, Верховний Суд у постанові від 19.06.2019 погодився з висновком апеляційного господарського суду, що позивач обґрунтував позовні вимоги належними, проте недопустимими (належним чином не засвідченими, а саме не містять відмітки про посвідчення копій відповідно до Національного стандарту України "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації") письмовими доказами (акт № 17-0105-07 від 30.11.2017, вказівка №17-0086-07 від 30.11.2017).

63. У справі № 925/2301/14, розглядався спір про стягнення коштів за виконанні роботи за договором підряду, Верховний Суд, постановою від 16.04.2019 скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, дійшов висновку, що судами вирішено спір на підставі недопустимих доказів у справі, наданими підприємством в обґрунтування позовних вимог, оскільки подані підприємством копії документів не відповідають пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 "ДСТУ 4163-2003.

64. У справі № 910/702/17, розглядався спір про визнання рішення Антимонопольного комітету України частково недійсним, Верховний Суд, постановою від 27.05.2021, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, відзначив, що суди попередніх судових інстанцій безпідставно не надали оцінки висновку експертів "Дослідження ринку роздрібної торгівлі світлими нафтопродуктами через мережу автозаправних станцій в період з січня 2013 року по січень 2016 року", який складений експертами державного підприємства "Укрпромзовнішекспертиза" на замовлення товариства, не врахувавши при цьому, що в силу закону такий висновок може бути наданий також й іншим (фахівцем) експертом з відповідної галузі знань, а не лише судовим експертом чи державною спеціалізованою установою.

65. Так, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду у справах № 910/4055/18, № 925/2301/14, № 910/702/17, на які посилається скаржник, за критеріями подібності (ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19), Суд зазначає про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що розглядається, адже останні суттєво відрізняються за предметами, підставами позовів, за доводами і доказами, наданими сторонами, предметом їх доказування, а також фактично-доказовою базою (встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами), і тому застосування норм права (статей 74, 76, 77, 86 ГПК України) наведених скаржником за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення релевантними до обставин цієї справи.

66. У справі № 904/8414/21, яка переглядалася Верховним Судом, зокрема, предметом первісного позову були вимоги про стягнення 2 027 000,00 грн вартості поставленого товару та штрафу в розмірі 405 400,00 грн. Позов мотивовано реалізацією позивачем, як покупцем, права на відмову від договору відповідно до пункту 1 частини 2 статті 678 Цивільного кодексу України, що є підставою для повернення відповідачем сплаченої за товар грошової суми та штрафу, оскільки було допущено істотне порушення вимог щодо якості товару (невідповідність технічних параметрів (якості) поставленого товару, визначених в умовах договору та опитувальному листі, що встановлено під час виконання пусконалагоджувальних робіт на виробничому об`єкті). Судами першої та апеляційної інстанцій задоволено первісний позов в частині стягнення вартості поставленого товару. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій в цій частині, виходив з того, що: - суди попередніх інстанцій встановили істотні порушення вимог щодо якості товару, зокрема: невикористання обладнання з лютого 2020 року (проводились ремонтні роботи, обладнання було вимкнене та мали бути проведені пусконалагоджувальні роботи) (недоліки, усунення яких пов`язане із затратами часу); недосягнення технічних характеристик обладнання (виявлення недоліків, які не можна усунути), неодноразове проведення ремонтних робіт (акти про демонтаж від 23.06.2020 і 26.08.2020, лист відповідача від 19.08.2020 № 2) (недоліки, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення); - у покупця була відсутня можливість використовувати поставлений товар, що свідчить про недоліки, які виявилися неодноразово; - оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що товар є неналежної якості, недоліки якого були виявлені під час пусконалагоджувальних робіт і такі недоліки являються дефектом самого товару, то, з урахуванням положень частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частини 1 статті 673 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 268 Господарського кодексу України, дійшли правильного висновку, що якість вакуумного насосу не відповідає умовам договору. При цьому, Верховний Суд зазначив, що під час розгляду справи суди встановили невідповідність саме технічних параметрів (якості) поставленого товару, визначених в умовах договору та опитувальному листі.

67. У справі № 904/3407/18 предметом розгляду були вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Розагропродукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Техмашекспорт" про стягнення грошових коштів в сумі 300 000 грн за Договором № 07 від 27.03.2017 за поставлений неякісний товар - "Автоматичний видувний комплекс" та стягнення 3 % річних в сумі 858,35 грн за користування чужими грошовими коштами. Позовні вимоги у цій справі були мотивовані тим, що відповідно до Договору відповідач поставив позивачу неякісний товар, вартість якого на вимогу останнього не повертає. При цьому у виказаній справі, суд виходив з інших обставин, а саме що відповідач визнавав виявлені позивачем дефекти у роботі комплекту як гарантійні випадки та безкоштовно усував їх. Відтак, з огляду на фактичні обставини справи суди дійшли висновку, що матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем умов договору щодо якості постановленого товару, що стало підставою для задоволення вимоги позивача про повернення сплаченої за товар грошової суми на підставі статті 678 ЦК України та статті 268 ГК України. Верховний Суд у постанові від 07.06.2019 погодився із відповідними висновками судів попередніх інстанцій, залишивши їх без змін.

68. Натомість, на відміну від наведених вище справ (пункти 66-67 цієї постанови) у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій навпаки встановили факт належного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з поставки обумовленого Контрактом товару, при цьому відхиливши заперечення відповідача про поставку товару неналежної якості, як такі, що не підтверджуються матеріалами справи.

69. Тобто у наведених скаржником справах № 904/8414/21 та № 904/3407/18, ухвалюючи відповідні судові рішення, суди виходили з відмінних підстав позову, доводів сторін, а також відмінної фактично-доказової бази (встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими доказами), що свідчить про неподібність правовідносин у наведених скаржником справах в порівнянні зі справою, яка розглядається.

70. Верховний Суд звертає увагу, що для спростування висновків місцевого і апеляційного суду, наведених в оскаржуваних судових рішеннях у цій справі, скаржнику в межах визначної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) недостатньо лише посилатись на правову позицію у справі, яка на його думку є подібною по відношенню до справи, яка розглядається, він повинен довести, що зазначені ним правові позиції Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права у подібних відносинах є свідченням порушення судами норм матеріального права, яке полягає у неправильному їх тлумаченні, застосуванні норм, які не підлягали застосуванню, або незастосуванні норм, які підлягали застосуванню, чого скаржник в аспекті посилання на вищенаведені постанови Верховного Суду не зробив.

71. Отже, аргументи скаржника стосовно неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах, наведених у пункті 6 цієї постанови, не знайшли підтвердження як підстава касаційного оскарження. Відтак вказана скаржником підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася.

72. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

73. Зважаючи на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, вважає за необхідне закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Keynius B.V., в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

74. Разом з цим, стосовно визначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

75. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

76. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

77. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

78. Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

79. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

80. При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.

81. Разом з цим, доводи скаржника про допущення судами попередніх інстанцій порушень вимог процесуального законодавства зводяться до намагання скаржника спонукати Суд надати переоцінку встановленим судами обставинам та наданим сторонами доказам, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

82. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

83. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

84. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

85. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

86. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

87. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою Keynius B.V., в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

88. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

89. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

90. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі судового рішення.

91. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга в цій частині підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

Розподіл судових витрат

92. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Keynius B.V. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 у справі № 922/30/25 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Keynius B.V. на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 у справі № 922/30/25 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 і рішення Господарського суду Харківської області від 30.10.2025 у справі № 922/30/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

О. О. Мамалуй