ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. Справа №909/391/25

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від позивача: Колток О.М.;

від відповідача: не з`явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" №ТОВВИХ-25-17798 від 10.11.2025,

на рішення Господарського Івано-Франківської області від 06.10.2025, суддя Максимів Т. В., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 20.10.2025

у справі № 909/391/25

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем"

про стягнення штрафних санкцій в сумі 1 942 406,71 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позивача

27.03.2025 товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" про стягнення штрафних санкцій у сумі 1 942 406 грн 71 коп., з яких 1 431 731 грн. 08 коп. - пеня; 510 675 грн. 63 коп. - штраф.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення договірних зобов`язань, які виникли між сторонами на підставі договору про закупівлю № від 07.04.2022, відповідач у встановлені графіком виконаних робіт строки не виконав роботи, у зв`язку з чим позивач керуючись п. 10.2. Договору нарахував відповідачу штрафні санкції (пеню та штраф).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 частково задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" до товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" про стягнення штрафних санкцій в сумі 1 942 406,71 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ТГІ Систем" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" 1 002 211,76 грн. пені та 357 472,94 грн. штрафу, а також 29 136,10 грн. судового збору. Відмовлено в частині позовних вимог про стягнення 429 519,32 грн. пені та 153 202,69 грн. штрафу.

Рішення суду обґрунтоване тим, що між сторонами існував чинний договір підряду, яким було визначено обсяг робіт, строки їх виконання та відповідальність за порушення цих строків. Суд встановив, що підрядник виконав роботи з простроченням, передбаченим графіком виконання робіт, і цей факт підтверджується матеріалами справи та не був спростований відповідачем.

Укладеним між сторонами договором передбачено застосування пені за кожен день прострочення та штрафу в разі прострочення понад 30 днів. Відповідно до ст.ст. 549 і 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання стягується неустойка. Перевіривши розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що він є арифметично правильним і відповідає умовам договору.

Водночас, керуючись частиною третьою статті 551 ЦК України, суд зменшив розмір пені та штрафу на 30%.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення позивача.

11.11.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему "Електронний Суд"надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" №ТОВВИХ-25-17798 від 10.11.2025 на рішення Господарського Івано-Франківської області від 06.10.2025 в справі №909/391/25.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом першої інстанції частини третьої статті 551 ЦК України, що призвело до безпідставного зменшення розміру пені та штрафу.

Суд встановив факт порушення відповідачем строків виконання робіт та підтвердив правильність розрахунку пені і штрафу, однак, не встановивши виняткових обставин та істотних підстав для зменшення неустойки, застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України формально.

При цьому не враховано особливий статус позивача як суб`єкта, що здійснює діяльність із забезпечення функціонування об`єктів газотранспортної системи державного та оборонного значення, некомерційний характер договору, а також наслідки прострочення виконання робіт для виконання покладених на позивача державних функцій. Не надано належної оцінки балансу інтересів сторін відповідно до правових висновків Верховного Суду.

Просить рішення в цій частині скасувати з ухваленням нового рішення про стягнення штрафних санкцій у повному обсязі.

Відповідач своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2025 справу №909/391/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" №ТОВВИХ-25-17798 від 10.11.2025 на рішення Господарського Івано-Франківської області від 06.10.2025 в справі №909/391/25.

Ухвалою від 05.12.2025 призначено справу №909/391/25 до розгляду у судовому засіданні на 25.02.2026.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.02.2026 задоволено заяву представників товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - Підлипенського Д.В. та Колток О.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судове засідання 25.02.2026 з`явився представник позивача, відповідач в судове засідання не з`явився хоча належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції.

25.02.2026 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні суд заслухав позицію позивача щодо поданого клопотання та можливості розгляду справи по суті за відсутності відповідача.

Заслухавши думку позивача, колегія суддів постановила відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача підтримала вимоги апеляційної скарги, навела доводи аналогічні викладеним у ній, просила її задоволити.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

07.04.2022 ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" (далі - замовник) та ТОВ "ТГІ Систем" (далі - підрядник) уклали договір про закупівлю послуг №, відповідно до п.1.1 договору підрядник за завданням замовника зобов`язався на свій ризик надати послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт ГВС в частині визначення фізико-хімічного складу газу Закарпатського ЛВУМГ) відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, далі іменуються - роботи), а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього Договору.

За змістом п. 1.2 договору, склад обсяги, вартість робіт та строки визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (Додаток №1), договірною ціною (Додаток №2), договірною ціною (Додаток №2.2) та графіком виконання робіт (Додаток №3), які є невід`ємною частиною договору.

В п. 3.1 договору визначено, що загальна вартість виконуваних робіт за цим договором, що є ціною договору, згідно із Договірною ціною (Додаток №2.1, Додаток №2.2) становить 34 279 140 грн, в тому числі ПДВ 20% 5 713 190 грн.

Згідно з п. 3.3 договору, оплата за цим договором проводиться в такому порядку: замовник протягом 30 календарних днів, але не раніше ніж через 20 календарних днів з моменту прийняття робіт, що підтверджується актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт.

Відповідно до п. 4.1 договору підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладання цього договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником Графіку виконання робіт (Додаток №3), що додається до цього Договору та є невід`ємною його частиною.

В п. 4.3 договору визначено, що датою закінчення виконаних підрядником робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому Розділом 5 цього договору.

Згідно з п. 5.1 договору, передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін.

За змістом п. 5.2 договору, акт приймання виконаних робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує підрядник і надає його замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця.

Разом з актом приймання виконаних робіт підрядник надає замовнику повний комплект виконавчої документації за звітний період, оформленої належним чином, відповідно до вимог чинних нормативних документів у галузі будівництва.

Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів перевіряє достовірність отриманих акта приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт в частині фактично виконаних робіт, їх відповідність показникам якості, комплектність виконавчої документації, та, у разі відсутності явних недоліків, підписує його в рамках цього ж строку, або направляє мотивоване заперечення проти такого підписання.

Відповідно до п. 5.3 договору, у випадку ненадання або надання підрядником замовнику неповного комплекту виконавчої документації, замовник набуває право не приймати та не оплачувати акти приймання виконаних робіт, до моменту надання повного комплекту виконавчої документації.

За змістом п.6.2 договору, підрядник передбачені цим договором роботи виконує із своїх матеріалів та обладнання, доставку якого до місця виконання робіт підрядник здійснює власним транспортом та за свій рахунок.

Згідно з п. 7.3.1 договору підрядник зобов`язаний виконати роботи якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3) строки відповідно до технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток №1), ДБН іншої нормативної документації.

Відповідно до п. 10.2 договору, у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених Графіком виконання робіт (Додаток №3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

В п. 11.1 договору визначено, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє 395 календарних днів. В частині гарантійних зобов`язань договір діє до закінчення гарантійного строку, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Закінчення терміну дії цього договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, взятих на себе за цим договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 11.2 договору).

Сторони неодноразово погоджували продовження граничного терміну виконання робіт.

Відповідно до Графіка виконання робіт (Додаток №3) в редакції Додаткової угоди №2 від 16.08.2023, сторони погодили такий порядок та строки виконання робіт, а саме роботи мають бути виконані в 3 етапи:

1) обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації. Граничний термін виконання - 120 календарних днів (до 05.08.2022);

2) виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи, електромонтажні роботи. Граничний термін виконання 621 дні (до 19.12.2023);

3) пусконалагоджувальні роботи. Граничний термін виконання 686 днів (до 22.02.2024).

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2022 відповідач на виконання умов договору надав позивачу акти здачі-приймання виконаних робіт з розробки та проведення експертиз робочої документації від 15.09.2022 №1 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму 106 800,00 грн. та від 15.09.2022 №1 (ГВС Ужгород ППВГ УПУ) на суму 106 800,00 грн.

Враховуючи умови пункту 4.1 Договору та Графіка виконання Робіт, роботи по 1-му етапу виконані Підрядником із затримкою на 40 календарних днів, у зв`язку з чим позивач направив на адресу відповідача претензію №1 (№ТОВВИХ-22-11923 від 07.11.2022) з вимогою сплати штрафні санкції в сумі 23 496 грн., яку відповідач задоволив в повному обсязі.

На виконання робіт II етапу відповідач надав, а позивач підписав такі акти виконаних робіт:

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 24.10.2022 №2 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на суму 239 423,60 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 07.11.2022 №3 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на загальну суму 1 457 427,23 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 07.11.2022 №2 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на загальну суму 2 868 414,02 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 23.11.2022 №3 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму 629 109,46 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 06.03.2023 №4/1 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на загальну суму 2 186 751,46 грн;

- коригуючий акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в до Акту №3 за листопад 2022 року від 06.03.2023 №4/2 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму-9 051,00 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 06.03.2023 №4 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на загальну суму 1 227 770,35 грн.;

- коригуючий акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в до Акту №2 за листопад 2022 року від 30.05.2023 №2/1 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму-1 920,00 грн;

- коригуючий акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в до Акту №3 за листопад

2022 року від 30.05.2023 №3/1 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму - 9 865,04 грн;

- коригуючий акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в до Акту №4/1 за березень

2023 року від 30.05.2023 №4/3 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму-12 084,64 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 30.05.2023 №5 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на загальну суму 12 370 365,11 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 08.01.2024 №5 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на загальну суму 5 089 327,03 грн.;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в та акт вартості устаткування до нього від 26.08.2024 №7 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на загальну суму 7 284 463,90 грн.

На виконання робіт IIІ етапу, відповідач надав, а позивач підписав такі акти виконаних робіт:

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 16.01.2024 №6 (ГВС Ужгород ПВВГ ДУД-ІІ, ПВВГ Прогрес) на суму 27 466,45 грн;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 19.02.2024 №6 (ГВС Ужгород ПВВГ УПУ) на загальну суму 26 206,45 грн.;

- акт приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 29.11.2024 №7 (ГВС Ужгород ПВВГ Прогрес) на суму 10 902,30 грн.

Як вбачається з поданих документів відповідач в порушення умов договору роботи виконав з порушенням строків встановлених у графіку виконання робіт, у зв`язку з чим позивач керуючись п.10.2. договору нарахував штрафні санкції (штраф та пеню) та направив на адресу відповідача претензії №14 (№ ТОВВИХ-24-3939 від 13.03.2024) на суму 96 697,22 грн., претензію №16 (№ТОВВИХ-25-402 від 08.01.2025) на суму 1 845 709,49 грн. з вимогами сплатити нараховані штрафні санкції.

Однак вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та виконання, у зв`язку з чим позивач звернувся в суд за захистом порушеного права.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 у цій справі оскаржується позивачем у частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 429?519,32 грн пені та 153?202,69 грн штрафу у зв`язку зі зменшенням судом першої інстанції розміру штрафних санкцій на 30?%.

Предметом позову є стягнення штрафних санкцій у сумі 1?942?406,71 грн (пеня 1?431?731,08 грн; штраф 510?675,63 грн) за порушення строків виконання робіт встановлених договором №? від 07.04.2022.

Предметом апеляційного оскарження є зменшення судом першої інстанції розміру штрафних санкцій через неправильне застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

За ч.1 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із правових наслідків порушення зобов`язання передбачено нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення.

Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми.

Судами встановлено, що проведений розрахунок неустойки позивачем здійснено з врахуванням умов договору, строку та суми прострочення, а саме: -з 20.12.2023 по 07.01.2024, нарахованої з суми 2 854,63 грн за 19 днів прострочення (54,24 грн- пені);

-з 20.12.2023 по 07.01.2024, нарахованої з суми 5 086 472,40 грн за 19 днів прострочення (96 642,98 грн- пені);

-з 20.12.2023 по 19.06.2024, нарахованої з суми 7 274 426,98 грн за 183 дні прострочення (1 331 220,14 грн- пені);

-з 20.12.2023 по 19.06.2024, нарахованої з суми 2 784,00 грн за 183 дні прострочення (509,47 грн- пені);

-з 23.02.2024 по 22.08.2024, нарахованої з суми 7 252,92 грн за 182 дні прострочення (1 320,03 грн- пені);

-з 23.02.2024 по 22.08.2024, нарахованої з суми 10 902,30 грн за 182 дні прострочення (1 984,22 грн - пені).

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 510 675,63 грн. штрафу у розмірі 7%, за наступні періоди прострочення:

- з 20.12.2023 по 19.06.2024 з суми 7 274 426,98 грн (509 209,89 грн - штрафу);

- з 20.12.2023 по 19.06.2024 з суми 2 784,00 грн (194,88 грн - штрафу);

- з 23.02.2024 по 22.08.2024 з суми 7 252,92 грн (507,70 грн - штрафу);

- з 23.02.2024 по 22.08.2024 з суми 10 902,30 грн (763,16 грн - штрафу).

Загальна сума неустойки становить 1 942 406,71 грн.

Як встановлено судами нарахування позивачем пені і штрафу є арифметично правильними та відповідає умовам договору.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі №199/3152/20)

Статтею 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Також, у п.7.42 п.7.45 постанови Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено такі правові висновки щодо зменшення розміру неустойки:

«Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним апеляційний суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими в конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер повноважень суду щодо визначення розміру, до якого така неустойка підлягає зменшенню, свідчать про відсутність універсального мінімального чи максимального розміру її зменшення. Водночас визначений судом розмір повинен відповідати принципам верховенства права, зокрема засадам розумності, справедливості та пропорційності.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що за встановленими обставинами позивач не здійснював авансової передплати за договором, а отже його кошти не вилучалися з господарського обороту. Згідно з пунктом 3.3 Договору оплата здійснювалася замовником протягом 30 календарних днів, але не раніше ніж через 20 календарних днів з моменту прийняття робіт, що підтверджується належним чином підписаними актами приймання виконаних робіт та відповідними актами вартості устаткування до них. Отже, замовник не зазнав прямих матеріальних витрат у зв`язку з простроченням виконання робіт підрядником. При цьому строк прострочення становив від 19 до 183 календарних днів, що не є значним терміном прострочення.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що, незважаючи на допущене прострочення, відповідач у повному обсязі виконав передбачені договором роботи. Виконання підтверджується належним чином оформленими та підписаними сторонами актами приймання виконаних будівельних робіт, при цьому зауваження щодо якості виконаних робіт з боку позивача відсутні.

Окрім того, заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що сума нарахованих штрафних санкцій є співмірною або близькою до розміру прибутку, отриманого ним за договором, що за відсутності доведених збитків позивача може свідчити про надмірність відповідальності та її каральний, а не компенсаційний характер.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували завдання позивачу збитків саме внаслідок дій відповідача, зокрема погіршення фінансового стану чи ускладнення господарської діяльності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальних повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пені та штрафу) на 30 відсотків. При цьому судом забезпечено дотримання балансу інтересів сторін, запобігання необґрунтованому збагаченню однієї сторони за рахунок іншої та реалізацію принципу верховенства права.

Доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції частини третьої статті 551 ЦК України є безпідставними.

Сам по собі факт встановлення порушення строків виконання робіт та правильності розрахунку пені й штрафу не виключає можливості зменшення їх розміру за наявності передбачених законом підстав. Частина третя статті 551 ЦК України надає суду право зменшити неустойку, якщо її розмір є явно завеликим порівняно з наслідками порушення зобов`язання. При цьому закон не вимагає наявності «виняткових» обставин у вузькому розумінні, а покладає на суд обов`язок оцінити співмірність відповідальності наслідкам порушення.

Посилання апелянта на особливий статус позивача як суб`єкта, що забезпечує функціонування об`єктів газотранспортної системи державного та оборонного значення, саме по собі не свідчить про наявність негативних наслідків прострочення у конкретних правовідносинах. У матеріалах справи відсутні докази того, що допущене прострочення виконання робіт призвело до порушення виконання позивачем покладених на нього державних функцій або спричинило інші істотні наслідки.

Так само некомерційний характер договору не виключає застосування принципу співмірності відповідальності та не позбавляє суд права на зменшення неустойки. Баланс інтересів сторін у даному випадку полягає не лише у захисті публічних інтересів, а й у недопущенні покладення на боржника надмірного фінансового тягаря за відсутності доведених збитків.

Отже, висновок суду першої інстанції про зменшення розміру штрафних санкцій на 30 відсотків відповідає вимогам закону, є належним чином мотивованим та ґрунтується на всебічній оцінці обставин справи. Підстав для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення про стягнення штрафних санкцій у повному обсязі колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського Івано-Франківської області від 06.10.2025 в справі №909/391/25 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" від 10.11.2025 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.10.2025 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05.03.2026.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т. Б.

Якімець Г.Г.