ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. Справа№ 910/16342/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін: не з`явилися,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 (повний текст складено 07.01.2026)

у справі № 910/16342/25 (суддя Джарти В.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Виробничого кооперативу «Олексія Лук`янова»

про стягнення прогнозованого обсягу пайових виплат від суми пайового внеску та невиплачених відсотків у загальному розмірі 1 760 320,14 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просила стягнути з Виробничого кооперативу «Олексія Лук`янова» (далі - Кооператив) 1 760 320,14 грн прогнозованого обсягу пайових виплат від суми пайового внеску та невиплачених відсотків:

- по заяві про приєднання до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу від 10.12.2021 в Програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик», за яким асоційований член кооперативу надає право направляти кошти, які є пайовим внеском в кооперативі, в сумі згідно придбаного в кооперативі пайового свідоцтва № ВКДВ-0003103 від 10.12.2021 на реалізацію Програми строком на 24 місяця з 10.12.2021 до 10.12.2023 з правом на отримання регулярних грошових виплат в розмірі прогнозованого обсягу пайових виплат, що складає 48% річних від суми пайового внеску у розмірі 267 000,00 грн та 256 319,98 грн невиплачених відсотків в період з 10.12.2021 до 10.12.2023;

- по заяві про приєднання до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу від 15.12.2021 в Програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик», за яким асоційований член кооперативу надає право направляти кошти, які є пайовим внеском в кооперативі, в сумі згідно придбаного в кооперативі пайового свідоцтва № ВКДВ-0003148 від 15.12.2021 на реалізацію Програми строком на 24 місяця з 15.12.2021 до 15.12.2023 з правом на отримання регулярних грошових виплат в розмірі прогнозованого обсягу пайових виплат, що складає 60% річних від суми пайового внеску у розмірі 295 000,00 грн та 354 000,08 грн невиплачених відсотків в період з 15.12.2021 до 15.12.2023;

- по заяві про приєднання до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу від 17.12.2021 в Програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик», за яким асоційований член кооперативу надає право направляти кошти, які є пайовим внеском в кооперативі, в сумі згідно придбаного в кооперативі пайового свідоцтва №ВКДВ-0003179 від 17.12.2021 на реалізацію Програми строком на 24 місяця з 17.12.2021 до 17.12.2023 з правом на отримання регулярних грошових виплат в розмірі прогнозованого обсягу пайових виплат, що складає 48% річних від суми пайового внеску у розмірі 300 000,00 грн та 288 000,08 грн невиплачених відсотків в період з 17.12.2021 до 17.12.2023.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до Кооперативу про стягнення прогнозованого обсягу пайових виплат від суми пайового внеску та невиплачених відсотків у загальному розмірі 1 760 320,14 грн відмовлено.

Суд встановив, що предметом спору у межах цієї справи є стягнення позивачкою як асоційованим членом кооперативу пайових внесків та регулярних грошових виплат з кооперативу. За висновком суду, позов ОСОБА_1 за предметною ознакою не може розглядатись в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.01.2026, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Апелянтка вважає, що, незважаючи на скасування ГК України з 28.08.2025, імперативна стаття 4 ГПК України не скасована, а тому вона ( ОСОБА_1 ) має право звернутися безпосередньо до Господарського суду міста Києва за територіальною юрисдикцією, де перебуває юридична особа відповідача, за правилами ГПК України в порядку господарського судочинства.

Скаржниця зазначає, що 10.12.2021, 15.12.2021 і 17.12.2021 тричі поспіль як асоційована членкиня Кооперативу з 19.01.2021 шляхом подання заяви про приєднання №ВКДВК0003103, №ВКДВК0003148 і №ВКДВК0003179 приєдналася до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу в програмі розвитку мережі ломбардів "Ростовщик", а відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилась спірна заборгованість.

За доводами апелянтки, спірні правовідносини стосуються прав учасників справи, пов`язаних із діяльністю юридичної особи; тобто спір між Кооперативом та ОСОБА_1 як членом цього Кооперативу пов`язаний з корпоративними відносинами.

Позиції учасників справи.

Від Кооперативу відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16342/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 до надходження матеріалів справи №910/16342/25.

26.01.2026 матеріали справи №910/16342/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 у справі №910/16342/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 у справі №910/16342/25. Розгляд справи призначити на 04.03.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

10.12.2021, 15.12.2021 і 17.12.2021 тричі поспіль як асоційована членкиня Кооперативу з 19.01.2021 ОСОБА_1 шляхом подання заяви про приєднання №ВКДВК0003103, №ВКДВК0003148 і №ВКДВК0003179 приєдналася до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу в програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик».

Згідно із заявами про приєднання до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу в програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик» у процесі реалізації програми член кооперативу набуває права на отримання результату діяльності у вигляді регулярних грошових виплат в розмірі прогнозованого обсягу пайових виплат.

За умовами п. 1.1 цих договорів ОСОБА_1 (вкладник) вносить строковий внесок (вклад) члена кредитної спілки на депозитний рахунок до Спілки, а Спілка приймає внесок і зобов`язується повернути Вкладникові внесок та виплатити проценти на внесок на умовах та в порядку, встановлених цим договором.

Звертаючись з позовом у цій справі, ОСОБА_1 стверджує, що Кооператив в порушення взятих на себе зобов`язань внесок вкладнику (тобто ОСОБА_1 ) не повернув та виплату процентів на внесок на умовах та в порядку, встановлених цим договором, не здійснив.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (п. 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04).

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика ЄСПЛ право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст. 124 Конституції України).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції встановлені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17, від 23.03.2021 у справі 367/4695/20).

Особливості кооперативу як суб`єкта господарювання.

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом.

Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (ст. 94 ГК України).

Ці норми кореспондуються з нормами ст. 83, 85, 86 ЦК України, за якими юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві.

Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначаються Законом України «Про кооперацію».

За змістом ст. 6 Закону України «Про кооперацію» кооператив є первинною ланкою системи кооперації, яка створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської іншої діяльності задля поліпшення свого економічного стану.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі (станом на час спірних правовідносин та постановлення оскаржуваної ухвали).

Частина 2 ст. 3 Закону України в редакції Закону України «Про основні засади житлової політики» №4751-ІХ від 13.01.2026, який був прийнятий та набрав чинності після постановлення оскаржуваної ухвали (15.02.2026) викладена у такій редакції: "Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, житлово-будівельні (житлові), обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо".

З огляду на визначення, що містяться у ст. 1 цього Закону, кооператив - юридична особа, утворена фізичними та (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

На підставі ст. 19 Закону України «Про кооперацію» для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси.

Джерелами формування майна кооперативу є: вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї; майно, добровільно передане кооперативу його членами; кошти, що надходять від провадження господарської діяльності; кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошові та майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних інші надходження, не заборонені законодавством.

Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.

Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

За ст. 20, 21 Закону України «Про кооперацію» для забезпечення статутної діяльності кооператив у порядку, передбаченому його статутом, формує пайовий, резервний, неподільний та спеціальний фонди.

Пайовий фонд - майно кооперативу, що формується за рахунок паїв (у т. ч. додаткових) членів та асоційованих членів кооперативу. Неподільний фонд створюється в обов`язковому порядку і формується за рахунок вступних внесків та відрахувань від доходу кооперативу.

Цей фонд не може бути розподілений між членами кооперативу, крім випадків, передбачених законом. Порядок відрахувань до неподільного фонду частини доходу визначається статутом кооперативу.

Резервний фонд створюється за рахунок відрахувань від доходу кооперативу, перерозподілу неподільного фонду, пожертвувань, безповоротної фінансової допомоги та за рахунок інших не заборонених законом надходжень для покриття можливих втрат (збитків).

Спеціальний фонд створюється за рахунок цільових внесків членів кооперативу та інших передбачених законом надходжень для забезпечення його статутної діяльності і використовується за рішенням органів управління кооперативу. Пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду.

Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в т.ч. резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і в сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу в майні кооперативу.

У разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу, а земельної ділянки - у натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу.

Особливості діяльності обслуговуючих кооперативів містяться у ст. 2, 23, 26 Закону України «Про кооперацію».

Так, обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та (або) юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження, господарської діяльності.

Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку. Норма про кооперативні виплати не поширюється на сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи.

Отже, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність із часу державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Особливості асоційованого членства в кооперативі.

Право членства в кооперативі - це сукупність (система) правових норм (правил) стосовно реалізації конституційного права стати членом кооперативу, порядку й умов вступу до кооперативу та виходу з його складу, визначення й реалізації його правомочностей як поєднання членських прав та обов`язків, припинення членства й виходу з кооперативу. Зміст членських правовідносин становлять суб`єктивні права і юридичні обов`язки суб`єктів щодо утворення кооперативної організації або порядку вступу, прийняття в члени вже діючого кооперативу, участі в діяльності кооперативу, вихід (виключення) з нього. Суб`єктами членських правовідносин, з одного боку виступають особи, які створили кооперативну організацію (засновники), та особи, які стали членами вже діючої кооперативної організації, а з іншого - кооперативна організація як суб`єкт господарювання.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про кооперацію» членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Кооператив зобов`язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.

За предметом правового регулювання зазначена норма права поділяє всі права і обов`язки членів кооперативної організації на:

- управлінські (участь в ухваленні рішень загальними зборами кооперативної організації, а також у роботі інших органів управління кооперативної організації; участь у виконанні рішень органів управління й органів контролю за діяльністю кооперативної організації тощо);

- майнові (участь у формуванні майнових фондів кооперативної організації; отримання кооперативних виплат і виплат на паї; отримання паю в разі виходу з кооперативу);

- господарські (участь у господарській діяльності кооперативної організації);

- трудові (виникають у тому разі, якщо член кооперативної організації одночасно перебуває з цією організацією в трудових відносинах);

- соціальні (користування послугами кооперативу, внесення пропозицій, спрямованих на поліпшення її роботи).

Закон України «Про кооперацію» визначає два види членства в кооперативі: дійсне і асоційоване та незалежно від статусу такого членства передбачає сплату особою, яка вступає в члени кооперативу, вступного внеску та паю, не встановлює жодних винятків (обмежень) такого розподілу членства за типами кооперативу.

За положеннями ст. 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами дійсного члена кооперативу є, зокрема, участь у господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

Законодавче визначення асоційованого членства в кооперативі міститься у ст. 14 Закону України «Про кооперацію», за якого асоційований член кооперативу - це фізична чи юридична особа, яка внесла пайовий внесок і користується правом лише дорадчого голосу в кооперативі. При ліквідації кооперативу асоційований член кооперативу має переважне порівняно з повними членами кооперативу право на одержання паю.

Асоційованим членом кооперативу може бути будь-яка юридична або фізична особа, яка є членом такого кооперативу та внесла пайовий внесок у порядку та розмірах, визначених статутом кооперативу, що дає переважне порівняно з дійсними членами кооперативу право на одержання паю при ліквідації кооперативу.

Асоційовані члени кооперативу виступають насамперед його інвесторами, оскільки вони не зв`язані з кооперативом трудовою функцією, а беруть лише майнову (інвестиційну) участь у діяльності кооперативу.

Майнова складова правового статусу асоційованого члена наближає його до права участі в господарських товариствах, тоді як повне членство характеризується, насамперед, особистою трудовою участю членів у спільній виробничій діяльності кооперативу.

Пайові внески у споживчих та обслуговуючих кооперативах мають інвестиційний, але водночас непідприємницький характер.

Асоційоване членство не передбачає рівного з іншими (повними членами) права участі в господарській діяльності кооперативу, що свідчить про фактичне відсторонення асоційованих членів від управління справами кооперативу. Водночас асоційоване членство надає переважне порівняно з іншими членами кооперативу право на одержання паю в разі його ліквідації.

Також асоційовані члени кооперативу не можуть обирати органи управління та бути у них обраними.

А отже, між асоційованими членами кооперативу та кооперативом можуть виникати лише майнові (у випадку участі у формуванні майнових фондів кооперативної організації; отримання кооперативних виплат і виплат на паї; отримання паю в разі виходу з кооперативу); господарські (у випадку участі у господарській діяльності кооперативної організації); трудові (якщо член кооперативної організації одночасно перебуває з цією організацією в трудових відносинах); та соціальні відносини (у випадку користування послугами кооперативу, внесення пропозицій, спрямованих на поліпшення її роботи).

При цьому корпоративних правовідносин у повному обсязі у розумінні ст. 167 ГК України (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин між сторонами) та ст. 96-1 ЦК України між асоційованим членом та кооперативом або його іншими членам не виникає.

Системне тлумачення норм Закону України «Про кооперацію», ЦК та ГК України дає підстави для висновку, що асоційований член обслуговуючого кооперативу не наділений правомочностями, які у повному обсязі відповідали би ознакам поняття корпоративних прав, а спори між ним та кооперативом не є такими, що виникають із корпоративних відносин.

Таким чином, спори між асоційованим членом обслуговуючого кооперативу і таким кооперативом щодо сплати пайових внесків, визначених кооперативними договорами, не пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності цього кооперативу.

Отже, такі спори слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Зазначені висновки суду відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 у справі №750/319/18, які також врахував суд першої інстанції.

У виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК України).

Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Щодо посилань скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 27.06.2018 у справі №916/2791/16, від 13.10.2020 у справах №683/351/16-ц та №695/2665/16-ц, від 24.04.2019 у справі №509/577/18, від 01.10.2019 у справі №910/7554/18, від 17.12.2019 у справі №904/4887/18, а також висновки Верховного Суду у постановах від 13.07.2022 у справі №761/2739/20 апеляційний суд зазначає таке.

Перш за все колегія суддів відзначає, що судові рішення, на висновки у яких посилається скаржник, прийняті за інших ніж у справі, що розглядається, обставин, зокрема, у цій справі позивачка є асоційованим членом кооперативу, в той час як у перелічених у апеляційній скарзі справах особи не мали статусу асоційованого члена кооперативу та, відповідно, пов`язаних з таким статусом особливостей.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №916/2791/16 була ухвалена у справі, предметом розгляду якої була вимога ОСББ про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 22 680 грн основного боргу (щомісячний платіж - 567 грн), 7 804,09 грн інфляційних витрат та 3 % річних у сумі 1 122,11 грн за надані за договором про надання комунальних послуг від 01.07.2009 послуги з утримання у період з 01.04.2014 по 31.07.2017 нежитлового приміщення, власником якого є відповідач.

Отже, суб`єктний склад та предмет спору у названій справі є відмінним від тих, що є у справі, яка розглядається, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду у зазначеній постанові не є релевантними до спірних правовідносин.

У постанові від 13.10.2020 у справі №683/351/16-ц за позовом громадянина до Старокостянтинівського РСТ про визнання незаконними та скасування постанов зборів споживчого товариства, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вказане рішення зборів зачіпає як права конкретної особи щодо здійснення діяльності з управління юридичною особою і як членом, і як керівником такої юридичної особи, так і процедуру прийняття такого рішення, що не можна вважати внутрішньостатутною діяльністю кооперативу. У цьому випадку позов стосується захисту права позивача на здійснення діяльності органу управління споживчого товариства, здійснення повноважень органу управління споживчого товариства та порядку скликання загальних зборів (зборів уповноважених) та правомочності їх рішення.

У постанові від 13.10.2020 у справі №695/2665/16-ц за позовом позивачів до ОСТ «Славутич», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, про визнання такими, що не відбулися, загальних зборів садівничого товариства, визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів садівничого товариства Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спірні у цій справі відносини мають ознаки юридичного спору щодо суб`єктивних прав та обов`язків органів управління юридичної особи, адже такі питання не стосуються внутрішньостатутної діяльності.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду у зазначених вище постановах не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки у справі, що розглядається, не порушується питання захисту права позивача на здійснення діяльності органу управління кооперативу, порядку скликання загальних зборів, тощо.

У справі №761/2739/20 предметом розгляду була вимоги ГО «ТІЗ «Десенка» до відповідача про стягнення заборгованості зі сплати внесків, обґрунтована тим, що відповідач не виконує взяті на себе грошові зобов`язання зі сплати членських та цільових внесків, у зв`язку із чим має заборгованість перед ГО «ТІЗ «Десенка».

За висновком Верховного Суду у постанові від 13.07.2022, відносини щодо стягнення заборгованості за членськими внесками стосуються діяльності ГО «ТІЗ «Десенка», оскільки несплата внесків впливає на можливість виконувати мету та завдання, задля реалізації яких й створено це товариство.

Отже, висновки Верховного Суду у зазначеній постанові не є релевантними до спірних правовідносин.

Щодо висновків Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі №509/577/18 колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у постанові від 10.04.2024 у справі №750/319/18 (висновками у якій апеляційний суд керується у справі, що розглядається) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від справи, яка переглядається, стороною у цій справі виступала фізична особа без особливостей статусу асоційованого члена кооперативу, а підстави позову повністю охоплювалися диспозицією ст. 167 ГК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність необхідності відступати від своїх висновків, висловлених у постановах від 24.04.2019 у справі 509/577/18.

У справі №910/7554/18 предметом розгляду була вимога позивача до ГБК «Лісний» про визнання недійсним рішення загальних зборів Кооперативу, яке оформлене протоколом №1 від 02.04.2018, та про скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, дата запису 20.04.2018, номер запису 6024638 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб; позов мотивовано тим, що загальні збори Кооперативу були проведені за відсутності кворуму, а також з порушенням Статуту, оскільки в протоколі не зазначено за чиєї ініціативи були скликані загальні збори, як і не зазначено, проводились це чергові чи позачергові збори. Позивач зазначала, що позачергові збори членів кооперативу не скликались, оскільки вимоги від третини членів Кооперативу до ревізійної комісії не надходило, рішення правління Кооперативу про їх скликання також відсутнє. Відтак, за переконанням позивача, рішення, прийняті на загальних зборах та зафіксовані у протоколі № 1, є незаконними.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.10.2019 у зазначеній справі не є релевантними до справи, що розглядається.

Так само не є релевантними до справи, що розглядається, і висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.12.2019 у справі №904/4887/18, у якій предметом розгляду була вимога позивача про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив №94 «Урожай».

З огляду на застосування у цій справі приписів ГК України, який станом на дату подання позовної заяви втратив чинність, колегія суддів відзначає, що за встановлених у цій справі обставин позивачка 10.12.2021, 15.12.2021 і 17.12.2021 тричі поспіль як асоційована членкиня Кооперативу з 19.01.2021 шляхом подання заяви про приєднання №ВКДВК0003103, №ВКДВК0003148 і №ВКДВК0003179 приєднувалася до договору про умови участі асоційованого члена Кооперативу в програмі розвитку мережі ломбардів «Ростовщик». За доводами позивачки, відповідач не сплачував їй відсотки за користування вкладом за період з 17.12.2021 по 17.12.2023. Отже, спірні правовідносини виникли та існували в період чинності ГК України.

Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/99 у справі №1-7/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив таке.

В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що

вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 у справі №910/16342/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 у справі №910/16342/25 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова