ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Справа № 902/1219/24(902/1103/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В. , суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Політуча В.В.

за участю представників сторін:

позивача - Ібадов Ельмар Табріз Огли, адвокат (в режимі відеоконференції);

відповідача-1 - Піпко Андрій Миколайович, адвокат (в режимі відеоконференції);

відповідача-2 - Відловська Ірина Ярославівна, адвокат (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "КАРАТ" на рішення Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 (повний текст складено 12.11.2025) у справі № 902/1219/24(902/1103/25) (суддя Лабунська Т.І.)

за позовом Фермерського господарства "КАРАТ" в особі арбітражного керуючого Болховітіна В.М.

до ОСОБА_1

до Фермерського господарства "ДОБРОБУТ-БСГ"

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно

в межах справи № 902/1219/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЕДА"

до Фермерського господарства "КАРАТ"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року у справі №902/1219/24(902/1103/25) відмовлено в задоволенні позову Фермерського господарства "КАРАТ" в особі арбітражного керуючого Болховітіна В.М. до ОСОБА_1 , Фермерського господарства "ДОБРОБУТ-БСГ" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно в межах справи №902/1219/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЕДА" до Фермерського господарства "КАРАТ" про банкрутство.

Присуджено до стягнення з Фермерського господарства "КАРАТ" в дохід Державного бюджету України 51 164,8 грн - судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФГ "КАРАТ" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 жовтня 2023 року, що був укладений між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "КАРАТ" на рішення Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 у справі № 902/1219/24(902/1103/25) залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: доплатити судовий збір у встановленому порядку і розмірі, докази чого надати суду.

23 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшла заява про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "КАРАТ" на рішення Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 у справі №902/1219/24(902/1103/25). Призначено справу №902/1219/24(902/1103/25) до розгляду на 16 лютого 2026 року об 11:00 год.

Відповідач-1 та відповідач-2 у відзивах на апеляційну скаргу вважають оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні 16 лютого 2026 року представники сторін повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзивах на неї.

Протокольною ухвалою від 16 лютого 2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 16 березня 2026 об 12:00 год.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року у справі №902/1219/24(902/1103/25) оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 жовтня 2023 року, що був укладений між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 , колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного судового рішення лише в межах зазначеної частини.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30 жовтня 2023 року між ФГ "КАРАТ" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого продавець відчужив належний йому комбайн зернозбиральний CLAAS LEXION 600, 2006 року випуску, заводський № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до умов договору, продавець зобов`язався передати транспортний засіб та документи на нього після проведення розрахунків, водночас гарантував відсутність будь-яких обтяжень чи спорів щодо зазначеного майна.

Покупець, у свою чергу, зобов`язувався здійснити оплату та прийняти транспортний засіб у строк до 03 листопада 2023 року.

На виконання вказаного договору, 03 листопада 2023 року сторонами підписано видаткову накладну № 5 та акт приймання-передачі, яким підтверджено факт передачі комбайна покупцеві за ціною 180 000,00 грн.

При цьому, згідно з витягом зі звіту про ретроспективну оцінку транспортного засобу від 03 липня 2025 року, наданого позивачем ринкова вартість зазначеного комбайна станом на дату його відчуження (30 жовтня 2023 року) становила 3 860 000,00 грн, що істотно перевищує визначену сторонами договору ціну.

Більше того, за твердженням позивача грошові кошти за оскаржуваним правочином на рахунки боржника не надходили.

У подальшому, 10 березня 2025 року між ОСОБА_1 (комітент) та ПП "СІЛЬГОСПАГРОТОРГ" (комісіонер) укладено договір комісії № 62/1312, відповідно до якого комісіонер зобов`язався від свого імені, але в інтересах комітента, здійснити продаж зазначеного транспортного засобу за ціною не нижчою, ніж погоджена сторонами, з виплатою комісійної винагороди.

На виконання умов цього договору, 11 березня 2025 року між ПП "СІЛЬГОСПАГРОТОРГ" (продавець) та ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 62/1312, за умовами якого спірний комбайн відчужено за ціною 176 946,00 грн.

Факт передачі майна підтверджується відповідним актом приймання-передачі.

Судом встановлено, що оплата за вказаним договором фактично здійснена ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" на користь ОСОБА_1 , що підтверджується сукупністю платіжних інструкцій, відповідно до яких грошові кошти перераховувалися частинами протягом березня - серпня 2025 року на загальну суму 2 176 946,00 грн.

Також встановлено, що 25 березня 2025 року ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" звернулося до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області із заявою про державну реєстрацію зазначеного транспортного засобу, додавши до неї необхідні документи, зокрема договір комісії, договір купівлі-продажу, акт приймання-передачі, свідоцтво про реєстрацію машини, висновок спеціаліста щодо ідентифікаційних номерів та інші документи.

За результатами розгляду поданих документів, 25 березня 2025 року ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" отримало свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_3 , відповідно до якого комбайн зернозбиральний CLAAS LEXION 600, заводський № НОМЕР_1 , зареєстровано за цим підприємством.

Крім того, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство ФГ "КАРАТ", введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Болховітіна В.М.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 02 квітня 2025 року, зокрема, затверджено план санації ФГ "Карат", введено процедуру санації та призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Болховітіна В.М.

08 серпня 2025 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява ФГ "КАРАТ" в особі арбітражного керуючого Болховітіна В.М. до ОСОБА_1 та ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ".

Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю захисту прав та інтересів боржника та полягають у визнанні недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 жовтня 2023 року, укладеного між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 , а також договору купівлі-продажу № 62/1312 від 11 березня 2025 року, укладеного між ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" та ПП "СІЛЬГОСПАГРОТОРГ", яке діяло від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору комісії.

Крім того, позивач просив зобов`язати ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" повернути ФГ "КАРАТ" спірний транспортний засіб - комбайн зернозбиральний CLAAS LEXION 600, 2006 року випуску, як такий, що вибув з володіння боржника, на його думку, поза межами правомірного відчуження.

На думку позивача, боржником було передано майно ОСОБА_1 за спірним договором без отримання оплати за таким договором, продаж майна за спірним договором було здійснено за ціною, яка є значно нижчою у порівнянні з ринковою вартістю вказаного транспортного засобу на момент продажу на момент вчинення спірного правочину у ФГ "КАРАТ" вже існувала заборгованість перед юридичними особами, виконання спірного договору, в кінцевому результаті, призвело до зменшення активів ФГ "КАРАТ" на значну суму, а відтак і призвело до неможливості задоволення вимог кредиторів останнього за рахунок такого майна.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні недійсним договору від 30 жовтня 2023 року, укладеного між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 , суд виходив із того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту свого права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст.ст. 2, 4, 5 ГПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення а тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема, не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).

Водночас, частиною 5 статті 50 Кодексу України з процедур банкрутства, передбачено, що керуючий санацією має право подавати заяви про визнання правочинів (договорів), укладених боржником недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2023 року, укладеного між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 арбітражний керуючий, посилається на положення ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до яких правочини боржника можуть бути визнані недійсними, зокрема, у разі відчуження майна за цінами, що є нижчими або вищими від ринкових, за умови недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів, а також у випадку дострокового виконання майнових зобов`язань.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, спірний транспортний засіб вибув із володіння позивача на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2023 року, тобто внаслідок реалізації самим боржником свого права розпорядження належним йому майном.

Колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, пов`язаних із відчуженням майна у процедурі банкрутства, для визначення належного способу судового захисту вирішальним є встановлення того, у чиєму володінні перебуває спірне майно на момент виникнення спору, а також характер правового зв`язку позивача із таким майном.

Стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства регламентує підстави та порядок визнання недійсними правочинів боржника, а також визначає правові наслідки такого визнання.

Водночас системний аналіз положень цієї статті, зокрема її частини третьої, свідчить про те, що передбачені нею наслідки застосовуються у випадках, коли майно боржника не вибуло з його володіння або може бути повернуте безпосередньо у межах відповідного правочину.

Натомість у разі, коли майно боржника вибуло з його власності та перейшло у володіння третіх осіб, зокрема кінцевого добросовісного набувача, правове регулювання таких відносин виходить за межі статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та підпадає під дію загальних норм цивільного законодавства, які регулюють питання захисту права власності.

Водночас, згідно постанови Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі №04/14-10/5026/2337/2011(925/1399/15), добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

Судом встановлено, що ТОВ "ДОБРОБУТ-БСГ" придбав спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу № 62/1312 від 11 березня 2025 року, який є оплатним договором.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір укладено у встановленій законом формі та з дотриманням вимог чинного законодавства.

25 березня 2025 року комбайн був зареєстрований Держпродспоживслужбою у Вінницькій області і ТОВ "ДОБРОБУТ-БСГ" отримало свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 та на даний час є законним власником комбайна.

Оскільки набувач не зобов`язаний перевіряти правомірність попередніх переходів майна та обставини його вибуття з володіння попереднього власника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ФГ "ДОБРОБУТ-БСГ" є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу.

Правова позиція щодо неприпустимості покладення надмірного тягаря на добросовісного набувача та необхідності дотримання балансу інтересів сторін викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20 та від 18 лютого 2021 року у справі № Б-39/187-08, відповідно до яких, у випадку порушення прав боржника чи його кредиторів належний захист може здійснюватися шляхом покладення відповідальності на осіб, які допустили відповідні порушення, а не шляхом втручання у право власності добросовісного набувача.

Так, відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно та без відповідної правової підстави заволоділа ним, тоді як ст. 388 ЦК України встановлює обмеження такого права у разі набуття майна добросовісним набувачем, пов`язуючи можливість витребування виключно з фактом вибуття майна з володіння власника поза його волею.

Велика Палата Верховного Суду у численних постановах (зокрема, у справах №488/5027/14-ц, № 911/3681/17, № 910/1809/18, № 200/606/18, № 914/2618/16, № 908/976/19) послідовно наголошує, що у випадках, коли майно перебуває у володінні останнього набувача, ефективним способом захисту права власності є саме пред`явлення віндикаційного позову до такого набувача, незалежно від кількості попередніх відчужень цього майна, тоді як вимоги про визнання недійсними правочинів, рішень чи записів державної реєстрації не є належним та ефективним способом захисту, оскільки їх задоволення саме по собі не призводить до повернення майна власнику.

Аналогічний підхід підтверджено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, в якій зазначено, що для витребування майна не вимагається оспорювання правочинів щодо нього, а також у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19, де прямо вказано, що у разі відчуження майна у процедурі банкрутства ефективним способом захисту є саме віндикаційний позов до останнього набувача з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Віндикація в межах провадження у справі про банкрутство є не лише способом консолідації ліквідаційної маси, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, також презюмується. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, в тому числі власником, який є боржником у провадженні у справі про банкрутство, оскільки власник майна наділений в тому числі правом на погашення власних боргів за рахунок належного йому майна. Повернення майна може прямо вплинути як на діяльність юридичної особи-боржника в цілому, так і на права керівників юридичної особи, так і на її учасників.

При застосуванні положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у відносинах між боржником-позивачем та добросовісними набувачами, суди повинні встановити підстави набуття спірного манна добросовісним набувачем, значення такого майна для добросовісного набувача, співставити вартість цього майна з майновим станом особи-відповідача, а також встановити цільове призначення такого майна та обставини його використання добросовісним набувачем, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри, а також встановити інші обставини, які поза обгрунтованим сумнівом свідчитимуть про пропорційність втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем (постанова Верховного суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20 звернув увагу на необхідність дотримання балансу інтересів сторін та принципу пропорційності при втручанні у право власності добросовісного набувача, що узгоджується з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 761/26620/20 Верховний Суд підтвердив, що можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить виключно від встановлення факту вибуття майна з володіння власника поза його волею, а у разі вибуття майна за волевиявленням власника підстави для такого витребування відсутні.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що кінцевий набувач є добросовісним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування конструкції визнання правочину недійсним не відповідає природі спірних правовідносин та не є ефективним способом захисту.

Натомість належним способом захисту у подібних правовідносинах, за наявності передбачених законом підстав, є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту не звільняє суд від обов`язку дослідження всіх обставин справи та надання оцінки доводам і доказам сторін, оскільки такі твердження не спростовують визначального значення належності та ефективності способу захисту порушеного права.

Відповідно до ст.16 ЦК України, ст.ст. 2, 5 ГПК України, судовий захист має бути ефективним, тобто таким, що забезпечує реальне поновлення порушеного права або інтересу. Ефективність способу захисту є самостійним критерієм оцінки заявлених позовних вимог та підлягає перевірці судом незалежно від інших обставин справи.

Водночас обрання позивачем іншого, неналежного та неефективного способу захисту, який не забезпечує поновлення порушеного права, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справах № 916/1415/19, № 143/591/20), є самостійною підставою для відмови у позові.

Разом з тим, у постанові від 22 травня 2024 року у справі №904/4015/23 Верховний Суд виснував, що неправильно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті (п.29 постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 911/269/19), оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення позивача до суду з позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту.

Водночас суд зазначає, що право на судовий захист не означає обов`язку суду змінювати обраний позивачем спосіб захисту, формувати позовні вимоги замість сторони чи надавати захист у формі, яка завідомо не призводить до відновлення порушеного права.

Такий підхід узгоджується з принципами диспозитивності та змагальності господарського процесу, закріпленими у ст.14 ГПК України, а також із правовими висновками Верховного Суду.

Крім того, суд враховує, що встановлення неефективності обраного способу захисту є юридично визначальною обставиною у даній справі, яка сама по собі виключає можливість задоволення позову.

У зв`язку з цим подальше дослідження всіх доводів позивача щодо можливих порушень при укладенні спірних правочинів, їх фраудаторності чи економічної доцільності не могло вплинути на правильність вирішення спору по суті, що відповідає принципу процесуальної економії та ефективності судового розгляду.

З огляду на викладене та враховуючи встановлену судом першої інстанції неефективність обраного позивачем способу захисту, суд апеляційної інстанції визнає відмову у задоволенні позову законною та обґрунтованою, наголошуючи, що розгляд спору по суті можливий лише за наявності належних і ефективних позовних вимог.

Поряд з цим, відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Зазначені засади охоплюють і заборону поведінки, що суперечить попереднім заявам чи діям особи (доктрина venire contra factum proprium).

Правова позиція щодо застосування цього принципу викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, у якій наголошено, що сторона не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, якщо інша сторона обґрунтовано покладалася на неї, а така поведінка призводить до порушення принципу добросовісності.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, позивач обґрунтовував свої вимоги одночасним застосуванням взаємовиключних правових конструкцій: з одного боку - як вимог про визнання правочинів недійсними з подальшим застосуванням реституції відповідно до статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а з іншого - як вимог речово-правового характеру, посилаючись на статті 387, 388 ЦК України щодо витребування майна від останнього набувача.

Водночас, подаючи апеляційну скаргу, позивач фактично змінює обґрунтування своїх вимог, наполягаючи на помилковості висновку суду про неефективність обраного способу захисту, оскаржуючи рішення місцевого суду лише в частині відмови в позові про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 жовтня 2023 року, укладеного між ФГ "КАРАТ" та ОСОБА_1 .

Така поведінка свідчить про внутрішню суперечливість правової позиції скаржника, оскільки останній, з одного боку, визнає правильність висновків суду щодо неефективності обраного способу захисту, а з іншого - заперечує їх у межах тих самих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що подібна процесуальна поведінка не відповідає принципу добросовісності, оскільки спрямована на довільну зміну правової позиції залежно від бажаного результату судового розгляду, що прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо недопустимості суперечливої поведінки сторони.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ґрунтуються на взаємовиключних правових підходах та не узгоджуються з принципами добросовісності і правової визначеності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року), в якому зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "КАРАТ" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року у справі №902/1219/24(902/1103/25) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "18" березня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Крейбух О.Г.