ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2026 Справа № 917/2303/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., після виходу з лікарняного, розглянувши справу

за позовною заявою Полтавського обласного центру зайнятості, вул. Сінна, 45, м.Полтава, Полтавська область, 36039

до відповідача Комунального медичного закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2, вул.Генерала Манагарова (Лікаря Бончука), 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39625

про стягнення 91 401,48 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Без виклику учасників справи,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Полтавський обласний центр зайнятості просить суд стягнути з відповідача Комунального медичного закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 91 401,48 грн виплаченого забезпечення.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази в копіях: персональна картка безробітної ОСОБА_1 ; Заява про надання статусу безробітного від 03.05.2022; Заява про призначення допомоги від 03.05.2022; Витяг з наказів по ОСОБА_1 ; Рішення Крюківського райсуду від 03.11.2023; Постанова Верховного Суду від 06.08.2025 по справі № 537/1091/22; Супровідний лист № 01-17/364 від 14.10.2025; Наказ №494 від 20.11.2023; Акт №123 від 22.10.2025; Розрахунок допомоги по справі №00034 ОСОБА_1 з 30.05.2022 по 09.05.2023; Наказ № 90 від 22.10.2025; Лист-повідомлення про відшкодування коштів від 24.10.2025; поштове повідомлення про отримання листа; Наказ №4057 від 30.10.2022; Наказ № 4325 від 02.11.2022; Наказ № 995 від 13.12.2022; Наказ №22608 від 28.08.2024, передавальний акт затверджений наказом Міністерства Економіки України № 22608 від 28.08.2024.

Відповідач надав суду за вх №4 від 01.01.2026 відзив на позов, за мотивами якого заперечує проти позову, зокрема, з огляду на наступне :

- необґрунтованість позивачем розміру виплаченого останнім ОСОБА_1 матеріального забезпечення на випадок безробіття;

- позивачем не надано документів, які підтверджували б факт здійснення виплат по безробіттю на користь ОСОБА_1 ;

- Полтавський обласний центр зайнятості не є страховиком та не наділений законом самостійним правом вимоги щодо стягнення коштів з роботодавця. Враховуючи викладене, на думку відповідача, позов подано від імені Полтавського обласного центру зайнятості, без зазначення, що він діє від імені Фонду або в інтересах Фонду, що свідчить про звернення до суду неналежного позивача.

Позивач надав суду за вх № 122 від 06.01.2025 відповідь на відзив, у якій наводить спростування доводів відповідача та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На підтвердження обґрунтованості обставин наведених у відповіді на відзив позивач надав наступні докази в копіях: Положення про Полтавський обласний центр зайнятості; відомості виплат за видами забезпечення по ОСОБА_1 ; нарахування допомоги по безробіттю та платежі (додаток № 4 до персональної картки).

Відповідач надав суду за вх № 715 від 21.01.2026 заперечення на відповідь на відзив.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

16.12.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Полтавського обласного центру зайнятості до відповідача Комунального медичного закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 про стягнення 91 401,48 грн виплаченого забезпечення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 справу № 917/2303/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 22.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив учасникам справи строк для повідомлення суду актуальних правових позицій по справі - 15 днів з дня вручення ухвали.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/2303/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Громадянка ОСОБА_1 працювала сестрою медичною загальної практики сімейної медицини №1 у комунальному некомерційному медичному підприємстві "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" м. Кременчука (далі - КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука).

Наказом КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука №39/к від 29.04.2022 року ОСОБА_1 була звільнена.

Означені обставини встановлені рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області у справі №537/1091/22 від 03.11.2023 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду у справі № 537/1091/22 від 06.08.2025 року, а тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи у відповідності до положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.

03.05.2022 року гр. ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцької філії Полтавського обласного центру зайнятості (надалі - Кременчуцька філія Полтавського ОЦЗ) із заявою про надання їй статусу безробітної з виплатою допомоги по безробіттю.

На підставі особистої заяви ОСОБА_1 та відповідно до ч.1 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення", останній було надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

За період перебування на обліку в Кременчуцькій філії Полтавського ОЦЗ з 03.05.2022 року по 09.05.2023 рік ОСОБА_1 отримала допомогу по безробіттю в розмірі 91 401,48 грн. Ця обставина підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відомостей виплат за видами забезпечення по ОСОБА_1 та Додатком № 4 до персональної картки №00034 ( ОСОБА_1 ) нарахування допомоги по безробіттю та платежі (арк.с. 70-98).

Наказом Кременчуцької філії Полтавського ОЦЗ №НТ 230510 від 10.05.2023 року ОСОБА_1 припинено реєстрацію.

У період перебування на обліку в центрі зайнятості, ОСОБА_1 звернулась до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області за захистом своїх порушених прав в наслідок її незаконного звільнення з КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області №537/1091/22 від 03.11.2023 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду №537/1091/22 від 06.08.2025 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді медичної сестри загальної практики сімейної медицини №1 у комунальному некомерційному медичному підприємстві «Центр первинної медико - санітарної допомоги №2 м.Кременчука.

Крім того, цим же рішенням визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного медичного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" м. Кременчука за № 39/к від 29.04.2022 Про звільнення ОСОБА_1 .

Наказом №494 від 20.11.2023, виданим КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука, ОСОБА_1 поновлена на роботі на посаді сестри медичної загальної практики - сімейної медицини.

Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" №123 від 22.10.2025 року, встановлено, що рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області №537/1091/22 від 03.11.2023 року, залишеним без змін постановою Верховного суду №537/1091/22 від 06.08.2025 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та скасовано наказ КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука №39/к від 29.04.2022 року про звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до п.7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністра Праці та соціальної політики України від 13.02.2009 року №60/62, рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення, повернути незаконно виплачені кошти.

22.10.2025 року наказом директора Кременчуцької філії Полтавського ОЦЗ за №90 прийнято рішення про повернення КНМП "ЦПМСД №2" м.Кременчука виплаченого забезпечення у вигляді допомоги по безробіттю ОСОБА_1 в розмірі 91 401,48 грн.

24.10.2025 року на адресу відповідача позивачем було направлено лист-повідомлення про необхідність повернення ними виплаченої допомоги по безробіттю, котре було відповідачем отримано (копія повідомлення про отримання наявна у матеріалах справи).

Позивач зазначає, що в добровільному порядку суму виплаченого забезпечення у вигляді отриманої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в розмірі 91 401,48 грн до цього часу, відповідачем не повернуто. Означена обставина відповідачем не спростовується.

Посилаючись на те, що саме на відповідача як роботодавця ОСОБА_1 покладено обов`язок по відшкодуванню суми допомоги, виплаченої безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, позивач просить стягнути з Комунального медичного закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 суму вказаної допомоги в розмірі 91 401,48 грн.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України № 1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону № 1533-III страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 1533-III "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Видом забезпечення є, зокрема, допомога по безробіттю (абзац другий частини першої статті 7 Закону № 1533-III).

У відповідності до вимог частини шостої статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", частини другої статті 22 Закону України "Про зайнятість населення", пункту 2 розділу ІІ, пунктів 1-3 розділу ІІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 № 945 (чинне на час надання гр. ОСОБА_1 допомоги по безробіттю), у спірних правовідносинах Центр зайнятості (як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції) забезпечує, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення", а також виконує функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Так, Наказом Міністерства економіки України №4057 від 20.10.2022 року, реорганізовано базовий центр зайнятості - Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості (код згідно з ) шляхом його приєднання до Полтавського обласного центру зайнятості (36039, м.Полтава, вул.Сінна, 45, код згідно ).

Полтавський обласний центр зайнятості є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості.

Наказом Полтавського обласного центру зайнятості №995 від 13.12.2022 року створено Кременчуцьку філію Полтавського обласного центру зайнятості.

Наказом Міністерства Економіки України №22608 від 28.08.2024 року затверджено передавальний акт, яким Полтавський обласний центр зайнятості є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості. Всі зобов`язання Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості стосовно всіх його кредиторів та боржників, а також всі активи та пасиви переходять до правонаступника - Полтавського обласного центру зайнятості.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус зареєстрованого безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам у день подання ними особистої заяви про надання статусу зареєстрованого безробітного до будь-якого обраного ними територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування).

Пунктом 2 частини першої статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи (персональна картка ОСОБА_1 НОМЕР_1 та витяг з наказів про прийняті рішення по особі ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 була зареєстрована у Кременчуцькій філії Полтавського обласного центру зайнятості як безробітна та отримала 91 401,48 грн допомоги по безробіттю за період з 03.05.2022 по 09.05.2023. Ці обставини відповідачем не спростовані.

Абзацом сьомим частини першої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу (абзаци другий та третій частини четвертої статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Отже, відповідно до статей 34, 35 Закону № 1533-III Фонд має право стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу, а роботодавець зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплачену безробітному суму забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 902/291/17).

Відповідач у відзиві стверджував, що позивач є неналежним, оскільки звернення до суду у випадку поновлення працівника на роботі є повноваженням Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Означені твердження відповідача судом не оцінюються як правомірні, з огляду на наступне.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", іншими актами законодавства.

Частиною 1 статті 34 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до п.1.5 Статуту Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (статут Фонду знаходиться у відкритих джерелах https://www.dcz.gov.ua/assets/pdfs/statutFond20.12.2024.pdf), управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців. Управління Фондом здійснює правління Фонду та виконавча дирекція. Функції виконавчої дирекції Фонду, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2014 року № 90 "Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення", до внесення змін до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення", продовжує виконувати Державна служба зайнятості.

Згідно з п. 1, 2 Розділу І, п. 2 Розділу ІІІ Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16 грудня 2020 року № 2663, Державна служба зайнятості (далі - Служба) є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством економіки України (далі - Мінекономіки). Служба складається з Державного центру зайнятості, регіональних центрів зайнятості - Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості та їх філій, закладу післядипломної освіти "Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості", закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості (далі - заклади освіти Служби), а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою. Державний центр зайнятості виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їх філії.

Полтавський обласний центр зайнятості є регіональним центром зайнятості, який відповідно до свого положення (копія наявна у матеріалах справи) має право стягувати кошти у передбачених законом випадках.

Отже, Полтавський обласний центр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Враховуючи викладені обставини, законодавством передбачено право позивача стягувати з відповідача суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок відповідача як роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Аналогічна правова позиція висвітлена у численних постановах Верховного Суду від 12.07.2018 № 914/586/17, від 09.07.2018 № 914/1875/17, від 12.06.2018 № 914/2087/17.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач є роботодавцем ОСОБА_1 в розумінні частини четвертої статті 35 Закону № 1533-III, а тому на нього покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та незаконно виплаченої безробітному суми забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу. У свою чергу, Полтавський обласний центр зайнятості, як зазначено вище, діє від імені Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з листом-повідомленням №16/50/3851-25 від 24.10.2025 (арк.с. 26), у якому повідомив про обов`язок відповідача у тридцятиденний термін з дня отримання повідомлення, повернути позивачу виплачену ним у період з 03.05.2022 по 09.05.2023 ОСОБА_1 допомогу по безробіттю у розмірі 91 401,48 грн. Докази отримання відповідачем означеного листа наявні у матеріалах справи (арк.с. 27). Ця обставина відповідачем не спростовується.

На час розгляду справи доказів перерахування коштів в сумі 91 401,48 грн матеріали справи не містять. На наявність таких відповідач не посилається.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив.

Необґрунтованість позивачем розміру виплаченого останнім ОСОБА_1 матеріального забезпечення на випадок безробіття в сумі 91 401,48 грн відповідачем не доведена.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

За таких обставин відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Отже, виходячи з обставин справи та враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача коштів у сумі 91 401,48 грн, які виплачені ОСОБА_1 як допомогу по безробіттю є обґрунтованими.

Згідно з частиною 2 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи та почуто всі доводи сторін.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, оцінивши надані сторонами докази, зазначає, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими як поданими доказами, так і нормами права, відповідачем не спростовані, а тому судом задовольняються.

При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки.

Стосовно розподілу судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду згідно платіжної інструкції № 12839 від 11.12.2025 позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (арк.с. 37).

Зарахування судового збору у розмірі 2 422,40 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною довідкою (арк.с. 43).

Відповідно до статті 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Комунального медичного закладу "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 (вул.Генерала Манагарова (Лікаря Бончука), 9, м.Кременчук, Полтавська область, 39625, ) на користь Полтавського обласного центру зайнятості (вул. Сінна, 45, м. Полтава, Полтавська область, 36039, ) суму виплаченого забезпечення у розмірі 91 401,48 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписано 19.03.2026 року (після виходу судді з лікарняного).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик