ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/12568/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фільтрон» (далі - Товариство, позивач) - Бойчун Н.Д. (адвокатка),

відповідача - Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач, скаржник) - Іздебська У.І. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відділення АМК

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 (головуюча - суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Тищенко А.І.)

у справі за позовом Товариства

до Відділення АМК

про визнання недійсним рішення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яке прийняте Відділенням АМК і відповідно до якого визнано, що Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон, тут і далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, у частині, що стосується позивача.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство звернулося до суду з позовною заявою до Відділення АМК про визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 6 резолютивної частини рішення Відділення АМК, у частині визнання дій Товариства порушенням, передбаченим пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів у процедурах закупівлі та накладення штрафу на Товариства.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- відповідачем не доведено обставин, пов`язаних з наявністю в діях позивача ознак, за якими кваліфікується порушення передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону;

- приймаючи рішення відповідач неповно з`ясував та не довів обставини, які мають значення для справи і які визнав встановленими, допустив порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення;

- відповідачем було допущено порушення стосовно тривалості розгляду справи;

- всупереч Закону Відділення АМК притягнуло до відповідальності позивача у строк, що перевищує строк давності, визначений статтею 42 Закону, оскільки, розгляд справи фактично закінчився у 2015 році.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд міста Києва (головуючий - суддя Підченко Ю.О.) рішенням від 13.03.2025 у цій справі у задоволенні позову відмовив.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 08.09.2025 у цій справі апеляційну скаргу Товариства задовольнив, рішення суду першої інстанції скасував і прийняв нове рішення, яким позов задовольнив, визнав недійсними пункти 1,3,4,6 резолютивної частини рішення Відділення АМК і стягнув з відповідача витрати зі сплати судового збору на користь позивача.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Відділення АМК, посилаючись на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення з порушенням норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким і залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

3.2. Також, скаржник просить стягнути з позивача судовий збір.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Відділення АМК у касаційній скарзі з посиланням на:

4.1.1. пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає про те, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі № 916/4909/23, від 09.12.2025 у справі №910/9652/24, від 11.09.2025 у справі №922/3820/24 та від 07.10.2025 у справі №922/10/25 щодо застосування статті 42 Закону, а саме необхідності встановлення та надання оцінки у конкретній справі наявності/відсутності бездіяльності органів АМК України (яка полягає у зволіканні щодо прийняття рішення за наслідками розгляду антимонопольної справи) у сукупності із відповідними наслідками, а саме яким чином тривалість розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до прийняття відповідного рішення АМК України вплинуло на права та інтереси позивача (у тому числі майнові), чи обмежило його права у здійсненні ним господарської діяльності, або обмежило у можливості надати відповідні докази на спростування встановлених АМК України обставин;

4.1.2. пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статей 35, 38, 42 Закону та частини другої статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (в частині спеціальних процесуальних засад діяльності АМК України) для обрахування строку розгляду антимонопольної справи та строку давності притягнення до відповідальності.

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу Відділення АМК залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції встановлені та перевірені судом апеляційної інстанції такі обставини справи.

6.1.1. Відділення АМК, розглянувши матеріали справи №818/922/66-р-02-06-15 про порушення, зокрема, Товариством законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, постановило рішення від 15.08.2024 №60/115-р/к (далі - Рішення АМК) відповідно до якого вирішено:

- визнати, що, зокрема, Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у конкурсній процедурі закупівлі «Машини сільськогосподарські інші (техніка лісогосподарська причіп - RDM (веймер))», яка проводилась державним підприємством «Ржищівське лісове господарство» (далі - Замовник-1) згідно з оголошенням №034254, опублікованим в державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель та розміщеним на веб-порталі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ВДЗ від 30.01.2012 №13 (615) [далі - Процедура закупівлі-1];

- визнати, що, зокрема, Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у конкурсній процедурі закупівлі «Код 29.22.1 устаткування підіймальне та такелажне (гідроманіпулятори «ваймер» або еквівалент) - 2 од.», яка проводилась державним підприємством «Іванківське лісове господарство» (далі - Замовник-2) згідно з оголошенням № 171541, опублікованим в державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель та розміщеним на веб-порталі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ВДЗ від 23.04.2012 №49 (651) [далі - Процедура закупівлі-2];

- за вказані порушення на Товариство накладено штраф у загальному розмірі 136 000,00 грн.

6.1.2. Доводи Відділення АМК щодо наявності у діях позивача та інших учасників торгів антиконкурентних узгоджених дій ґрунтуються на такому:

1) спільних особливостях в оформленні конвертів;

2) спільних особливостях в оформленні документів.

6.1.3. Позивач вважає, що Рішення АМК порушує його права, оскільки, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

6.1.4. На обґрунтування заявленого позову Товариство наголошує, що Рішення АМК є неправомірним, оскільки, не доведено обставин, пов`язаних з наявністю в діях позивача ознак, за якими кваліфікується правопорушення; Відділення АМК неповно з`ясувало та не довело обставин, які мають значення для справи і які визнані встановленими, допустило порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

6.1.5. Позивач вважає, що зовнішні ознаки в оформленні документів не можуть самі по собі свідчити про те, що між учасниками процедури відбувся обмін інформацією при підготовці конкурсної пропозиції і вчинялися антиконкурентні узгоджені дії, про що свідчить і судова практика.

6.1.6. Крім того, позивач окремо наголошував, що справа № 818/922/66-р-02-06-15, яка була об`єднана відповідно до Розпорядження від 29.09.2015 №66-р безпідставно розглядається більше 9 років, а у стані невизначеності позивач перебуває з 2012 року, коли відповідач розпочав збір доказів (тобто більше 12 років).

6.1.7. Відповідач проти заявленого позову заперечив у повному обсязі та виклав свої аргументи у відзиві на позов.

6.2. Суд апеляційної інстанції вказав, що , як наголошував відповідач, саме сукупність обставин, які свідчать про вчинення порушення, і були підставою для прийняття Рішення АМК.

6.2.1. Зокрема, у межах розгляду антимонопольної справи, Відділенням АМК встановлено та доведено факти, які у своїй сукупності не можуть бути результатом випадкового збігу обставин чи наслідком дії об`єктивних чинників, а свідчать про узгодження Товариством та іншим учасником торгів своєї поведінки при підготовці до участі та участі в Процедурах закупівлі, зокрема, про обмін між ними інформацією, що підтверджується, зокрема таким:

щодо Процедури закупівлі-1:

- спільних особливостях в оформленні конвертів;

- спільних особливостях в оформленні довідок про наявність в учасника відповідного обладнання та матеріально-технічної бази для поставки товару;

- спільних особливостях в оформленні довідок у довільній формі, що містять інформацію про наявність у учасника працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід;

- спільних особливостях в оформленні довідок у довільній формі, що містять інформацію про раніше укладені договори на поставку аналогічного товару із зазначенням предметів договорів, замовників чи їх контактних осіб, контактні телефони;

- спільних особливостях в оформленні довідок у довільній, формі про те, що учасника або учасника попередньої кваліфікації не було притягнуто згідно із законом до відповідальності за вчинення у сфері державних закупівель корупційного правопорушення;

- спільних особливостях в оформленні анкет;

- наданням однакових документів, які підтверджують відповідність пропозиції конкурсних торгів учасника технічним, якісним, кількісним та іншим вимогам до предмета закупівлі;

- спільних особливостях в оформленні форм «Пропозиція конкурсних торгів», які містять інформацію щодо цінових пропозицій;

щодо Процедури закупівлі-2:

- спільних особливостях в оформленні документів, що підтверджують наявність обладнання та матеріально-технічної бази у довільній формі;

- спільних особливостях в оформленні документів, що підтверджують наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід, у довільній формі;

- спільних особливостях в оформленні документів, що підтверджують досвід виконання аналогічних договорів у довільній формі;

- спільних особливостях в оформленні документів, що підтверджують не притягнення учасника торгів згідно із законом до відповідальності за вчинення у сфері державних закупівель корупційного правопорушення у довільній формі;

- спільних особливостях в оформленні документів на підтвердження особи, яка підписує договори, у довільній формі;

- спільних особливостях в оформленні форм «Пропозиція конкурсних торгів», які містять інформацію щодо цінових пропозицій.

6.2.3. Зазначене свідчить про наявність умов для обміну інформацією, з урахуванням відсутності об`єктивно існуючих чинників, які б спростовували наведене та наявності інших обставин, що становлять собою сукупність доказової бази про вчинення відповідного порушення з боку, зокрема, Товариства.

6.2.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що дослідження та встановлення обставин антимонопольної справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку, оцінюється адміністративної колегією Відділення АМК у взаємозв`язку, незалежно від фактично-доказової бази в частині кількості фактів (обставин), що свідчать про наявність умов для обміну інформацією між учасниками торгів.

6.3. Суд апеляційної інстанції вказав, що, як вбачається з матеріалів цієї справи, судом першої інстанції встановлено, що юридичними фактами, які мають значення для дослідження питання строків розгляду справи Відділенням АМК є початок розгляду справи:

- Розпорядження адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - КОТВ АМКУ) від 04.04.2014 №26-р, яким розпочато розгляд справи №818/26-р-02-07-14 щодо участі, зокрема, Товариства у Процедурі закупівлі-1;

- Розпорядження КОТВ АМКУ від 24.09.2015 №63-р розпочато розгляд справи №922/63-р-02-07-14 щодо участі, зокрема, Товариства у Процедурі закупівлі-2;

- Розпорядженням КОТВ АМКУ від 29.09.2015 №66-р (далі - Розпорядження-3) справи №818/26-р-02-07-14 та №922/63-р-02-07-14 об`єднано в одну справу №818/922/66-р-02-06-15. Розпорядження -3 не має жодного юридичного наслідку, окрім, присвоєння номеру справі №818/922/66-р-02-06-15.

6.3.1. Суд апеляційної інстанції зазначив, що за висновками суду, зупинення перебігу строку притягнення до відповідальності відбулось:

- щодо Процедури закупівлі-1 04.04.2014 (проводилась березень 2012 року);

- щодо Процедури закупівлі-2 24.09.2015 (проводилась червень 2012 року).

6.3.2. Суд апеляційної інстанції виснував, що суд першої інстанції встановив, що розслідування проведено відповідачем у березні 2012 року та у червні 2012 року.

6.3.3. Суд апеляційної інстанції вказав, що всупереч висновкам Верховного Суду (пункти 7.52-7.55 постанови від 14.05.2024 у справі №910/19008/21), місцевий господарський суд зазначив, що: «Закон України "Про захист економічної конкуренції", а також Правила розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994р. № 5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06.05.1994 за №90/299 (зі змінами та доповненнями) (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), не містили строків, які б визначали тривалість розслідування з моменту його початку до моменту винесення відповідного рішення" та є дискреційними повноваженнями органів Антимонопольного комітету України».

6.3.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, як вбачається з оскаржуваного Рішення АМК, з 2012 року до його винесення 15.08.2024, жодних дій щодо розслідування справи відповідачем не здійснювалось, судом відповідних обставин не встановлено. З огляду на викладене, помилковими є висновки суду щодо проведення розслідування у справі до моменту винесення відповідного рішення, що не відповідає дійсним обставинам справи.

6.3.5. Суд апеляційної інстанції виснував, що справа №818/922/66-р-02-06-15, яка об`єднана відповідно до Розпорядження-3, безпідставно розглядалася більше 10 років, а у стані невизначеності позивач перебував з 2012 року, коли відповідач розпочав збір доказів.

6.3.6. Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не доведено об`єктивної складності антимонопольної справи; позивач не ухилявся від надання запитуваної інформації, в оскаржуваному Рішенні АМК відповідач посилався виключно на ті докази, які були зібрані Відділенням АМК в 2012 році і дій щодо збирання додаткових доказів після 2012 року Відділення АМК не було здійснено; проте рішення прийнято лише 15.08.2024, тобто Товариство притягнуто до відповідальності поза межами строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону.

6.3.7. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що розгляд Відділенням АМК антимонопольної справи протягом понад 10 років став надмірним тягарем для Товариства, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону.

6.3.8. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними відповідних положень Рішення АМК, які стосуються позивача, суд першої інстанції в порушення частини п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини четвертої статті 236 ГПК України не застосував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, щодо застосування статей 35, 38, 42 Закону та не застосував вказані норми при ухваленні рішення в контексті висновків Верховного Суду, також не застосував статтю 62 Закону, неправильно витлумачив статтю 19 Конституції України.

6.3.9. З огляду на викладене, встановивши відсутність у Відділення АМК об`єктивних і поважних причин розгляду антимонопольної справи протягом тривалого часу (більше 10 років), колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування (визнання недійсним) Рішення АМК в оскаржуваній частині, що стосується позивача.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 28.01.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №910/12568/24 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.4. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.5. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.6. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.7. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.8. Предметом судового розгляду у цій справі є визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 6 резолютивної частини рішення Відділення АМК, у частині визнання дій Товариства порушенням, передбаченим пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів у процедурах закупівлі та накладення штрафу на Товариства.

8.8.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- відповідачем не доведено обставин, пов`язаних з наявністю в діях позивача ознак, за якими кваліфікується порушення передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону;

- приймаючи рішення відповідач неповно з`ясував та не довів обставини, які мають значення для справи і які визнав встановленими, допустив порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення;

- відповідачем було допущено порушення стосовно тривалості розгляду справи;

- всупереч Закону Відділення АМК притягнуло до відповідальності позивача у строк, що перевищує строк давності, визначений статтею 42 Закону, оскільки, розгляд справи фактично закінчився у 2015 році.

8.9. Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду (дивись пункт 4.1.1 цієї постанови).

8.10. Предметом розгляду справи №910/19008/21 було визнання недійсним і скасування низки пунктів резолютивної частини рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.

8.10.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до статей 59, 60 Закону (у частині, що стосується позивача у справі) підлягає визнанню недійсним, оскільки, при прийнятті рішення не були доведені обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, а висновки відділення АМК, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, відповідачем порушені та неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права.

8.11. Предметом розгляду справи №916/4909/23 було визнання недійсним рішення територіального відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.

8.11.1. Позовні вимоги обґрунтовані недоведеністю відповідачем наявності обставин, які в силу приписів законодавства про захист економічної конкуренції є обов`язковими для кваліфікації поведінки позивача як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та, як наслідок, застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді накладення штрафу.

8.12. Предметом розгляду справи №910/9652/24 було визнання недійсними і скасування пунктів рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону..

8.12.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення відповідача є неправомірним, оскільки, приймаючи вказане рішення відділення АМК:

- неправильно застосувало норми матеріального права; не довело обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

- неповно з`ясувало обставини, що мають значення для справи;

- порушило норми процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення;

- висновки відповідача у рішенні не відповідають обставинам антимонопольної справи.

8.13. Предметом розгляду справи №922/3820/24 було визнання недійсними і скасування рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону..

8.13.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відділенням АМК в оскаржуваному рішенні не доведено наявність антиконкурентних узгоджених дій між учасниками торгів, рішення обґрунтовано з посиланням виключно на припущеннях, а тому позивач вважає його незаконним, необґрунтованим та безпідставним, та таким, що прийняте з порушенням строків розгляду справи та з порушенням приписів частини другої статті 50 Закону щодо розміру штрафу, який не повинен перевищувати десяти відсотків доходу суб`єкта господарювання за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

8.14. Предметом розгляду справи №922/10/25 було визнання недійсними і скасування рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону..

8.14.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що: рішення відділення АМК є необґрунтованим та незаконним; відповідачем порушено строк розгляду антимонопольної справи.

8.15. З огляду на викладене вище, ця справа та справи 910/19008/21, №916/4909/23, №910/9652/24, №922/3820/24, №922/10/25 (дивись пункти 8.8 - 8.8.1, 8.10 - 8.14.1 цієї постанови) є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання недійсним/скасування рішення АМК у частині, що стосується позивача), підстави позову (позивачі, зокрема, вказували на тривалий розгляд антимонопольної справи органом АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, що вказує на схожість спірних правовідносин в означених справах.

8.16. Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.16.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.16.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.17. Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.18. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.19. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.20. Так, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статей 35 «Розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції», 38 «Об`єднання і виділення справ, зупинення розгляду справи та його поновлення», 42 «Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції» та частини другої статті 1 «Антимонопольний комітет України» Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (в частині спеціальних процесуальних засад діяльності АМК України) для обрахування строку розгляду антимонопольної справи та строку давності притягнення до відповідальності.

8.21. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, означених у пункті 8.20 цієї постанови, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду цієї справи, відсутні, тому з огляду на алгоритм означений у пункті 8.19 цієї постанови, беручи до уваги підстави касаційного оскарження у тому числі, за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України та означене у пункті 8.15 цієї постанови Верховний Суд розглядає підстави касаційного оскарження у їх взаємній і логічній послідовності.

8.22. Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.23. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що Відділення АМК не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що Товариство притягнуто до відповідальності з порушенням строку давності, визначеного статтею 42 Закону.

8.24. Також, скаржник наголошує, зокрема, на тому, що, на його думку, суд апеляційної інстанції повинен був з`ясувати наявність/відсутність такої правомірної підстави для тривалого розслідування справ органами Комітету:

- наявність об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо з розглядом справи органом АМК, зокрема, складність справи, поведінка сторін (відповідачів антимонопольної справи), дії / бездіяльність АМК;

- відсутність впливу розслідування антимонопольної справи на права, у тому числі, майнові суб`єктів господарювання, які є відповідачами;

- можливість реалізації суб`єктами господарювання, які є відповідачами права на ефективний захист у межах антимонопольної справи.

8.25. Колегія суддів відзначає, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції (дивись розділ 6 цієї постанови) під час оцінки аргументів учасників справи у контексті наявності/відсутності порушень щодо тривалості розгляду антимонопольної справи зазначено, зокрема, таке:

- як вбачається з оскаржуваного Рішення з 2012 року до його винесення 15.08.2024, жодних дій щодо розслідування справи відповідачем не здійснювалось, судом відповідних обставин не встановлено;

- з огляду на викладене, помилковими є висновки суду щодо проведення розслідування у справі до моменту винесення відповідного рішення, що не відповідає дійсним обставинам справи;

- справа №818/922/66-р-02-06-15, яка була об`єднана відповідно до Розпорядження-3, безпідставно розглядалася більше 10 років, а у стані невизначеності позивач перебував з 2012 року, коли відповідач розпочав збір доказів;

- колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не доведено об`єктивної складності антимонопольної справи; позивач не ухилявся від надання запитуваної інформації, в оскаржуваному Рішенні АМК відповідач посилався виключно на ті докази, які були зібрані Відділенням АМК в 2012 році і дій щодо збирання додаткових доказів після 2012 року Відділенням АМК не здійснено; проте Рішення АМК прийнято лише 15.08.2024, тобто Товариство притягнуто до відповідальності поза межами строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону;

- таким чином, розгляд Відділенням АМК антимонопольної справи протягом понад 10 років став надмірним тягарем для Товариства, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону.

8.26. Отже, суд апеляційної інстанції навів міркування, з яких колегія суддів апеляційної інстанції виходила, ухвалюючи постанову про задоволення апеляційної скарги та прийняття нового рішення, яким задоволено позовні вимоги, такі міркування узгоджуються з означеним у пункті 8.24 і свідчить, що мотиви наведені скрізь призму оцінки строку 10 років.

8.27. У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає про те, що відповідно до положень статті 42 Закону, яка не зазнавала змін з моменту прийняття Закону:

- суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення (частина перша);

- перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (частина друга).

8.28. Стосовно статті 35 Закону, то Верховний Суд неодноразово та послідовно зазначав, що її аналіз дає підстави для висновку, що у цій статті визначено перелік дій, які підпадають під поняття визначення «розгляд справи», зокрема, це збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).

8.29. З касаційної скарги вбачається, що Відділення АМК вказує, що розгляд антимонопольної справи включав у себе аналіз документів.

8.30. Втім, як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається, зі змісту оскаржуваної постанови, Процедури закупівлі-1,2 проведені у 2012 року, розгляд антимонопольних справ розпочато у 2014 році (Процедура закупівлі-1) та у 2015 році (Процедура закупівлі-2), і в тому ж 2015 році вказані справи об`єднані Розпорядженням-3, а оскаржуване Рішення АМК прийнято 15.08.2024, тобто з моменту об`єднання справ минуло майже 9 (дев`ять) років, а з моменту початку розгляду справ 10 і 9 років відповідно.

8.31. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що предметом розгляду Відділенням АМК було два епізоди (Процедури закупівлі-1,2) з двома учасниками торгів, а обставини обміну між учасниками торгів інформацією були з`ясовані на підставі дослідження документів, які були подані, зокрема, Товариством, а саме пропозицій конкурсних торгів.

8.32. Відділення АМК не обґрунтувало у чому саме полягає складність дослідження чотирьох пакетів документів (пропозицій конкурсних торгів), які подані, зокрема. Товариством під час участі у Процедурах закупівлі-1,2, та чим обумовлено проведення такого аналізу протягом майже 9 років (після об`єднання).

8.33. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що дійсно положення частини другої статті 42 Закону визначають, що перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та / або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також, в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону.

8.34. Суд наголошує, що тривалість розгляду антимонопольної справи, що майже вдвічі перевищує строк притягнення до відповідальності в силу положень статті 42 Закону, очевидно свідчить про нерозумність такого строку.

8.35. Відповідачем у касаційній скарзі зазначено покликання на постанову Верховного Суду від 15.07.2025 у справі №910/2415/24, а саме:

«Поза увагою апеляційного суду також залишились ті обставини, що розгляд антимонопольної справи №818/922/66-р-02-06-15 припав на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), військової агресії проти України та повномасштабного вторгнення на територію України, що, відповідно, також є об`єктивним чинником, який вплинув на тривалість розслідування (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.07.2025 у справі №910/2415/24).

(78) Тобто Верховний Суд презюмує, що реорганізація органів Комітету, карантин та повномасштабне вторгнення на територію України «per se» є об`єктивними чинниками, які фактично вплинули на тривалість розслідування».

8.36. Втім, означене вище є власним тлумаченням позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові, якою суд касаційної інстанції передав справу на новий розгляд, з огляду на доводи та покликання учасників справи №910/2415/24 та, враховуючи обставини встановлені/не встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

8.37. Верховний Суд не надавав універсального для всіх справ, за участю органів АМК, правового висновку про те, що сама по собі гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2, та саме по собі повномасштабне вторгнення є апріорі об`єктивною обставиною тривалого розгляду органами АМК антимонопольних справ.

8.38. Також, слід зазначити, що у цій справі Відділення АМК не пояснило, що стало на заваді прийняти відповідне рішення до 2020 року (введення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби) та/або до 22.02.2022 (початок повномасштабного вторгнення та введення воєнного стану), зважаючи на те, що з моменту об`єднання справ до 2020 року строк розгляду складав майже п`ять років, а у лютому 2022 року - майже сім років.

8.39. Стосовно покликань скаржника про те, що позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено завдання майнової шкоди чи порушення майнового інтересу, то слід зазначити, що порушення майнового інтересу у цій справі з`ясовано судом апеляційної інстанції, оскільки, в оскаржуваній постанові встановлено, що розгляд антимонопольної справи Відділення АМК став надмірним тягарем для Товариства, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону.

8.40. У контексті покликань скаржника, означених у пунктах 4.1.1 - 4.1.2 цієї постанови, Верховний Суд наголошує, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

8.41. Водночас, у цій справі суд апеляційної інстанції застосував норму права, яка підлягає застосуванню для регулювання спірних правовідносин, витлумачивши її таким чином, що повністю відповідає актуальній судовій практиці.

8.42. Отже, покликання скаржника про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права не знайшли свого підтвердження.

8.43. Також, у контексті доводів відповідача слід наголосити на тому, що у цьому конкретному випадку бездіяльність Відділення АМК і розгляд антимонопольної справи протягом 9 років (після об`єднання), що перевищує майже вдвічі строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, визначеного у статті 42 Закону, не відповідає принципу «належного урядування», з огляду на таке.

8.43.1. Верховний Суд наголошує, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120; "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, пункт 72; "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 51).

8.43.2. Суд послідовно наголошував, що у вирішенні спору про наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення АМК та застосуванні положень статті 59 Закону у сукупності з положеннями частини другої статті 42 Закону та частини другої статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» щодо спеціальних процесуальних засад діяльності АМК, важливим у цьому аспекті є застосування положень частин першої та другої статті 42 Закону у сукупності та дотримання АМК строків давності, встановлених у цій статті.

8.43.3. АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), будує свою діяльність на принципах:

- законності;

- гласності;

- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

8.43.4. Господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм (правова позиція, викладена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).

8.43.4. Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).

8.43.5. Стосовно визначення поняття «дискреційні повноваження», то слід зазначити, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» дискреційне повноваження - це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

8.43.6. Вказане вище визначення поняття «дискреційне повноваження» відповідає його тлумаченню, яке здійснювалося, зокрема, Верховним Судом під час розгляду справ щодо оскарження рішень АМК, з урахуваннями Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, тощо.

8.43.7. Верховний Суд під час розгляду справ, за участю АМК та його відділень, послідовно висновував про те, що:

- дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;

- ураховуючи, зокрема, статтю 19 Конституції України, приписи Закону, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», під час прийняття рішення АМК має переслідувати лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримуватись принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймати своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечувати послідовне застосування загальних нормативно-правових приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості;

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності такого суб`єкта, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття;

- cуд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) АМК поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону;

- завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу;

- критеріями перевірки законності оспорюваного рішення є конституційні положення про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (формальний критерій), а складові принципу верховенства права дають суду підстави досліджувати зміст ухваленого (сутнісний критерій) на предмет відповідності легітимній меті, недискримінації, пропорційності, тощо;

- дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

8.44. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.45. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.46. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.47. Отже, підстави касаційного оскарження передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України та доводи касаційної скарги, з огляду на викладене вище не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення про залишення в силі судового рішення суду першої інстанції відсутні.

8.48. Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.49. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.50. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тих частинах, які узгоджуються з вказаними вище висновками Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

8.51. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.52. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у справі №910/12568//24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов