РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2026Справа № 910/620/25 (910/15032/25)

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 148, ідентифікаційний номер 40806442)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монолітфундаментспецбуд" (04116, м. Київ, пров. Тбіліський, 4/10, ідентифікаційний номер 45397472)

про визнання недійсним правочину та стягнення 4 299,69 грн.

в межах справи № 910/620/25

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "А.Т.Смарт Трейдинг" (04053, м. Київ, вул. провулок Варязький, 4Б, оф. 31, ідентифікаційний номер 38960764)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 148, ідентифікаційний номер 40806442)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Улахли О.М.

Представники сторін:

від позивача - Марчук Г.В.,

від відповідача - не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/620/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України".

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монолітфундаментспецбуд" про визнання недійсним правочину із зарахування зустрічних однорідних від 31.12.2023 та стягнення 4 299,69грн. заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на укладення спірного договору з порушеннями законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 21.01.2026.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 відкладено судове засідання на 18.02.2026.

26.01.2026 до суду від позивача надійшли уточнення до описової частини позовної заяви.

Представник позивача в призначеному на 18.02.2026 судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Вантажні системи України» за період з 04.10.2021 по 29.06.2023 поставило ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» товар на загальну суму 3 325 755,10 грн. із ПДВ.

Як слідує з виписок по рахунках ТОВ «Вантажні системи України», відкритих в АТ «Банк Альянс», АТ «Кредитвест Банк», АТ «Перший Інвестиційний Банк», за поставлений товар ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» заплатило суму 3 321 456,40 грн., тобто різниця не сплаченої суми за фактично поставлений товар склала 4 299,69 грн.

Листом від 13.05.2025 №02-143/67 ТОВ «Вантажні системи України» просило ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» повернути кошти за поставлений товар.

У свою чергу, в листі №15832/02-143 від 05.06.2025 ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» повідомило ліквідатора ТОВ «Вантажні системи України» про те, що між ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» та ТОВ «Вантажні системи України» існували договірні відносини за Договором поставки № 18/10-21-1 від 18.10.2021, внаслідок якого заборгованість ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» перед ТОВ «Вантажні системи України» станом на 31.12.2023 складала 4 299,69 грн, а заборгованість ТОВ «Вантажні системи України» перед ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» відповідно до Договору №18/10-23-1 від 18.10.2023 станом на 31.12.2023 становила 4 299,69 грн. З огляду на зазначене, ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» та ТОВ «Вантажні системи України» здійснили зарахування зустрічних однорідних вимог згідно Акту взаємозаліку № 1 від 31.12.2023 на підставі ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, таким чином, сторони здійснили зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.12.2023 і у сторін заборгованість один перед одним відсутня.

Відповідно до Акту взаємозаліку № 1 від 31.12.2023, грошові зобов`язання ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» перед ТОВ «Вантажні системи України» за Договором поставки №18/10-21-1 від 18.10.2021 припиняються в сумі 4 299,69 грн. в повному обсязі. Грошові зобов`язання ТОВ «Вантажні системи України» перед ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» за Договором надання послуг № 08/11/-23-2 від 08.11.2023 в сумі 4 299,69 грн припиняються в повному обсязі.

Однак, із Єдиного реєстру податкових накладних слідує, що ТОВ «Вантажні системи України», як покупець, не отримувало товар/послуги від ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» за період з 08.11.2023 на суму 4 299,69 грн. відповідно до Договору про надання послуг №08/11/23-2 від 08.11.2023.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Відтак, приписи статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №920/10/21 (920/868/21)).

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до Акту взаємозаліку № 1 від 31.12.2023, грошові зобов`язання ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» перед ТОВ «Вантажні системи України» за Договором поставки №18/10-21-1 від 18.10.2021 припиняються в сумі 4 299,69 грн. в повному обсязі. Грошові зобов`язання ТОВ «Вантажні системи України» перед ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» за Договором надання послуг № 08/11/-23-2 від 08.11.2023 в сумі 4 299,69 грн. припиняються в повному обсязі.

Частиною 1 статті 175 ГК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14.

Однак, із Єдиного реєстру податкових накладних слідує, що ТОВ «Вантажні системи України», як покупець, не отримувало товар/послуги від ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» за період з 08.11.2023 на суму 4 299,69 грн. відповідно до Договору про надання послуг №08/11/23-2 від 08.11.2023.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 викладено правову позицію про те, що оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 зауважила про те, що податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

З огляду на наведене, за відсутності первинних документів щодо надання послуг ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» на користь ТОВ «Вантажні системи України» за період з 08.11.2023 на суму 4 299,69 грн. за Договором про надання послуг №08/11/23-2 від 08.11.2023, а також ураховуючи відсутність відповідних даних у податковому обліку, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідна господарська операція сторонами не була проведена.

Одночасно, відповідно до інформації із Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Вантажні системи України» за період з 04.10.2021 по 29.06.2023 поставило ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» товар на загальну суму 3 325 755,10 грн. із ПДВ, що оплачений останнім частково, на суму 3 321 456,40 грн.

Отже, залишок боргу ТОВ «Монолітфундаментспецбуд» за товар становив 4 299,69 грн., доказів оплати якого матеріали справи не містять.

Таким чином, ТОВ «Вантажні системи України» у межах «підозрілого періоду» фактично відмовилося від власних майнових вимог до ТОВ "Монолітфундаментспецбуд" на суму 4 299,69 грн.

У той же час, як слідує з ухвали Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у справі №910/620/25, станом на дату здійснення зарахування зустрічних вимог у ТОВ «Вантажні системи України» була наявна заборгованість перед ТОВ «А.Т. Смарт Трейдинг» на суму 190 000,00 грн. за Договором про надання поворотної фінансової допомоги № FD-2021/10-06, строк виконання якої настав 01.04.2022; на суму 295 000,00 грн. за Договором № FD-2021/07-05, строк виконання якої настав 01.04.2022.

Також, у ТОВ «Вантажні системи України» була наявна заборгованість перед ТОВ «ПК Укрпромпостач» за Договором №01/11-ВД на суму 360 344,50 грн., строк повернення якої настав 31.12.2023. Дана обставина встановлена в рішенні Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі № 910/6192/23.

При цьому, наявність заборгованості ТОВ «Вантажні системи України» перед ТОВ «А.Т.Смарт Трейдинг» слугувала підставою для звернення останнім до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Вантажні системи України».

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Отже, суд дійшов висновку про визнання недійсним правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог у формі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажний транспорт України" від 31.12.2023, що вчинений у «підозрілий період», та у зв`язку з яким боржник фактично безоплатно відмовився від власних майнових вимог при недостатності майна боржника при цьому для задоволення вимог кредиторів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Оскільки правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог визнано судом недійсним, та ТОВ "Монолітфундаментспецбуд" за поставлений ТОВ «Вантажні системи України» товар в сумі 4 299,69 грн. не розрахувалося, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ПАТ «Житомирський комбінат силікатних виробів» грошових коштів в сумі 4 299,69 грн.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним правочин від 31.12.2023 із зарахування зустрічних однорідних вимог, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Монолітфундаментспецбуд" (04116, м. Київ, пров. Тбіліський, 4/10, ідентифікаційний номер 45397472) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 148, ідентифікаційний номер 40806442).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монолітфундаментспецбуд" (04116, м. Київ, пров. Тбіліський, 4/10, ідентифікаційний номер 45397472) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажні системи України" (01135, м. Київ, вул. Жилянська, 148, ідентифікаційний номер 40806442) 4 299 (чотири тисячі двісті дев`яносто дев`ять) грн. 69 коп. заборгованості та 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.03.2026

Суддя Д.В. Мандичев