УХВАЛА

18 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 902/828/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

розглянувши касаційну скаргу Фермерського господарства «Золотий Лев»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі

за позовом Фермерського господарства «Золотий Лев»

до Фермерського господарства «Він-Сад»

про розірвання договорів суборенди земельних ділянок та припинення права суборенди на вказані земельні ділянки

ВСТАНОВИВ:

Верховний Суд ухвалою від 17.02.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Золотий Лев» (далі ФГ «Золотий Лев», позивач, скаржник) на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

ФГ «Золотий Лев» звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «Він-Сад» (далі ФГ «Він-Сад», відповідач) про розірвання шести договорів суборенди земельних ділянок від 14.12.2012 та припинення права суборенди відповідача на земельні ділянки.

Позов мотивований істотним порушенням відповідачем умов договорів суборенди внаслідок несплати орендної плати протягом 2019-2023 років.

Господарський суд Вінницької області рішенням від 26.09.2025 позов задовольнив частково. Розірвав шість спірних договорів суборенди земельних ділянок. У задоволенні іншої частини позову відмовив.

Суд констатував, що відповідач не надав оригіналів документів на підтвердження обставини виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за спірними договорами суборенди, щодо яких між сторонами існує суперечлива позиція про їх підписання позивачем. Утрата оператором поштового зв`язку оригіналів таких документів не звільняє відповідача від доведення обставин, що входять до предмету доказування у цій справі. З урахуванням принципу вірогідності доказів суд першої інстанції вважав більш вірогідними докази подані позивачем щодо наявності обставини систематичної несплати відповідачем орендної плати за договорами суборенди, ніж докази надані відповідачем на їх спростування.

Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 08.01.2026 рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове рішення про відмову в позові.

Апеляційний господарський суд встановив, що за умовами договорів суборенди орендна плата справляється суборендарем (відповідачем) у натуральній формі (10% від загального розміру зібраного врожаю за рік); контроль за обрахуванням орендної плати здійснюється орендарем в особі голови, або уповноваженими ним особами шляхом допуску вказаних осіб на територію збору врожаю. За домовленістю сторін орендна плата може сплачуватися готівкою.

При дослідженні доказів та встановленні обставин справи через призму вірогідності здійснення відповідачем оплати за договорами суборенди апеляційний суд надав мотивовану оцінку кожному вагомому аргументу сторін, здійснив оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку статті 86 ГПК України та встановив наступне:

- позивач, стверджуючи про несплату відповідачем орендної плати з 2019 року, не звертався до останнього у період з 2019 по 2024 роки з приводу несплати орендної плати чи щодо не вчинення відповідачем будь-яких дій, зокрема допуску на земельні ділянки для зважування врожаю, які за умовами договорів суборенди були обов`язкові для визначення розміру орендної плати та форми її отримання;

- дослідивши наявні у справі докази в сукупності (оформлення як первинних бухгалтерських документів (видаткові касові ордери, касова книга, видаткові накладні, акти розрахунку та передачі орендної плати) так і документів податкової звітності, котрі співпадають по вазі, порядковим номерам та сумі), апеляційний суд виснував про те, що надані відповідачем докази є більш вірогідними у підтвердження обставини сплати ним орендної плати у спірний період, а отже позивач не довів обставини несплати відповідачем орендної плати в натуральній та грошовій формі як необхідної передумови для розірвання договорів суборенди.

Не погоджуючись із указаною постановою, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стверджує про те, що суд апеляційної інстанції порушив статтю 81, частину 4 статті 102, частину 3 статті 269 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 06.11.2019 у справі № 242/2539/16-ц, від 17.07.2018 у справі № 915/1145/17, від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 24.07.2024 у справі № 646/857/18, від 12.12.2024 у cправі № 907/439/22, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 щодо застосування стандартів доказування (зокрема концепції негативного доказу), щодо проведення експертизи, щодо порядку подання сторонами доказів до суду апеляційної інстанції. На думку скаржника, суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача про вчинення ним усіх дій з подання суду витребуваних оригіналів документів, а обставина надіслання відповідачем оригіналів документів суду та їх втрата оператором поштового зв`язку не звільняла відповідача від доведення обставин, що входили до предмету доказування у справі. Апеляційний суд безпідставно прийняв надані відповідачем нові докази, які вплинули на вирішення справи і відсутність яких позивач доводив як підставу для задоволення позову.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Скаржник у касаційній скарзі вдається до цитування висновків Верховного Суду у справах № 646/857/18, № 907/439/22, № 129/1033/13, № 242/2539/16-ц, № 915/1145/17, які за своїм змістом є загальними вимогами процесуального законодавства, зокрема щодо оцінки доказів, порядку, строків подання доказів учасниками справи, стандартів доказування, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.

У цій частині суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Відтак, проаналізувавши наведені постанови Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, на які вказує скаржник, колегія суддів доходить висновку, що всі висновки, наведені у вказаних постановах, мають універсальний характер, відмінність судових рішень полягає у різних встановлених судами фактичних обставинах справ, в залежності від яких і прийнято судове рішення, а, отже, вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не можуть бути релевантними та подібними до обставин цієї справи, виходячи зі змістовного критерію.

Також у касаційній скарзі відповідач цитує окремий абзац тексту мотивувальної частини постанови Верховного Суду у справі № 362/3912/18, який стосується порядку проведення ескпертом певного експертного дослідження. Разом із тим підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Отже, цитування скаржником окремих висновків, наведених Верховним Судом, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Верховний Суд наголошує, що положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень статті 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам скаржник. В іншому випадку вказане би призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність та диспозитивність.

Таким чином, визначений позивачем виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги по суті спору покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Золотий Лев» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 у справі № 902/828/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.