ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4453/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Мостепаненко Ю.І.

при секретарі судового засідання Самойловій С.А.,

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача - Панчев І.В. (в порядку самопредставництва);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/4453/25

за позовом Приватного підприємства «Юта Ізмаїл» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, проспект Незалежності (Суворова), буд. 23, кв. 67, );

до відповідача Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 7, );

про стягнення 1 370,90 дол. США

ВСТАНОВИВ:

03.11.2025 Приватне підприємство «Юта Ізмаїл» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. № 4576/25) до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 370,90 дол. США грн, а також суму судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сплачені на користь відповідача, в якості авансу, грошові кошти у сумі 1 370,90 дол. США, після припинення строку дії договору №52 КВ-П, перебувають у відповідача без належних на те правових підстав і підлягають поверненню позивачу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 позовну заяву Приватного підприємства «Юта Ізмаїл» залишено без руху та встановлено позивачу строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду нотаріально засвідченого перекладу на українську мову додатків до позовної заяви, а саме: номінації № 4 від 16.09.2007р.; проформи дисбурсментського рахунку №43-/П.О. від 11.09.200р.; рахунку №768/08 від19.09.2007р.; рахунку порту №940/08 від 16.11.2007р.; номінації від 25.11.2013р.; рахунку 1937/06 від 30.11.2013р.; листа від 28.01.2015р. за вих №13; номінація від 19.11.2007р.; проформи дисбурсментського рахунку №51-/П.О. від 19.11.2007р.; проформи дисбурсментського рахунку №144-/П.О від 11.01.2011р.; номінації від 09.10.2013р.; листа від 26.11.2013р.

14.11.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх.№36425/25), згідно якої останнім надано на виконання ухвали суду від 10.11.2025 нотаріально засвідчений переклад вищевказаних документів на українську мову. При цьому, у зв`язку з понесенням витрат на здійсненням перекладу документів на українську мову та їх нотаріальне засвідчення в загальній сумі 5 500 грн, позивач просив суд віднести ці витрати на підставі ст. 129 ГПК України на рахунок відповідача.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.11.2025 позовну заяву ПП «Юта Ізмаїл» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4453/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

При цьому, вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

21.11.2025 до суду від відповідача надійшли:

- відзив на позовну заяву (вх. №38803/25), в якому викладено клопотання про витребування оригіналів документів, доданих до позовної заяви для огляду у судовому засіданні;

- клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (вх. №38808/25), згідно якого останній просить здійснити перехід розгляду справи №916/4453/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами до розгляду справи №916/4453/25 за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не підтвердив наявність заборгованості відповідача актом інвентаризації, складеним у відповідності до «Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879, а також укладення договору про новацію між сторонами, згідно з яким у відповідача виникло зобов`язання надати послуги на суму 1 370,90 доларів США за договором №52 КВ-П від 14.12.2018. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що відсутній доказ отримання ним листа із пропозицією від 28.11.2019 за вих.№25 про проведення звірки взаєморозрахунків, а наданий позивачем акт звірки розрахунків між сторонами станом на 31.12.2019 не відповідає вимогам ст. 604 ЦК України. Поряд з цим відповідач зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами у даній справі в силу положень ст. 261 ЦК України розпочався з 01.01.2009, тобто з моменту припинення дії договору №268 від 01.11.2009 з урахуванням укладеної додаткової угоди №1 до договору №268 від 01.11.2006, пунктом 7 якої строк дії договору продовжено до 31.12.2008, у зв`язку з чим заявляє про застосування судом позовної давності до спірних правовідносин.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2025 (з урахуванням ухвали суду від 02.02.2026) у справі 916/4453/25 задоволено клопотання ДП «Ізмаїльський морський торговельн.й порт» про витребування оригіналів документів, доданих до позовної заяви для огляду у судовому засіданні, викладене у відзиві на позовну заяву (вх. №38803/25) та витребувано у Приватного підприємства «Юта Ізмаїл» для огляду в судовому засіданні оригінали всіх документів, які додані до позовної заяви (вх. №4576/25 від 03.11.2025) по справі №916/4453/25, а також задоволено клопотання ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (вх. №38808/25); призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 14.01.2026.

09.12.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №39388/25) в якій позивач не згоден з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, оскільки вважає, що ним були надані достатні докази укладення між сторонами договору новації на суму 1 370,90 доларів США і відповідач визнав цю суму переплати в акті звірки взаєморозрахунків, при цьому, заперечуючи факт новації, останнім не доведено інших підстав виникнення вказаної заборгованості, а також не надано жодних доказів того, що на цю суму ним було надано послуги, водночас у будь-якому випадку, після припинення чинності договору №52 КВ-П від 14.12.2018, з 01.01.2020 сплачені авансом кошти мають бути повернуті платнику. Щодо початку перебігу строку позовної давності, то позивач вказує на те, що з 01.01.2020 розпочався перебіг строку давності для пред`явлення позивачем відповідних вимог, а відтак вважає помилковими твердження відповідача стосовно спливу строку позовної давності у спірних правовідносинах.

17.12.2025 до суду від позивача надійшли оригінали документів, доданих до позовної заяви, які були витребувані ухвалою суду від 09.12.2025.

23.12.2025 відповідач звернувся до суду із запереченнями (на відповідь на відзив) (вх.№41275/25), в яких наполягає на неукладеності між сторонами договору новації та відсутності належних та допустимих доказів отримання відповідачем листа від 28.11.2019 №25, що підтверджується журналом вхідної кореспонденцій Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» за період з 28.10.2019 по 13.12.2019.

06.01.2026 до суду від позивача надійшла заява проведення судового засідання за відсутності позивача (вх. №330/26).

Судове засідання, призначене на 14.01.2026, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Мостепаненко Ю.І. на лікарняному з 12.01.2026, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Враховуючи вихід судді Мостепаненко Ю.І. з лікарняного, ухвалою Господарського суду Одеської області суду від 02.02.2026 строк підготовчого провадження у справі №916/4453/25 продовжено на 30 днів; призначено підготовче засідання у справі № 916/4453/25 на 18.02.2026.

10.02.2026 до суду від позивача надійшла заява проведення судового засідання за відсутності позивача (вх. №4960/26).

18.02.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №5900/26).

В судовому засіданні 18.02.2026 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 916/4453/25 на 04.03.2026 р., про що ухвалою суду від 18.02.2026 повідомлено учасників справи в порядку статті 120 ГПК України.

24.02.2026 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (вх. №6636/26).

В судовому засіданні 04.03.2026 судом оглянуто оригінали доданих до позовної заяви документів, що надійшли до суду від позивача 17.12.2025, та встановлено, що вони відповідають копіям, наявним в матералах справи. Також судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 916/4453/25 та призначення її до розгляду по суті у судовому засіданні на 11.03.2026, про що ухвалою суду від 04.03.2026 повідомлено позивача в порядку статті 120 ГПК України.

В судовому засіданні 11.03.2026 представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову; представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності (вх. №7989/26 від 05.03.2026).

В судовому засіданні 11.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 14.12.2018 між Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» (Підприємство) та Приватним підприємством «Юта Ізмаїл» (Агент) укладено договір №52 КВ-П про надання послуг з обслуговування флоту, пункт 1.1 якого регламентує надання послуг Підприємством і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають до Ізмаїльського порту, визначення порядку сплати послуг, що надані Підприємством. Перелік послуг та їх вартість наведено у Додатку 1 до даного договору.

Згідно пункту 2.1 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 обов`язком підприємства є надання за письмовими заявками Агента послуг суднам, що заходять/виходять до/з Ізмаїльського порту.

Відповідно до пункту 2.6 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 Підприємство проводить з Агентом звірку виставлених рахунків, не рідше одного разу на рік з оформленням актів звірок.

Пунктом 4.1 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 на підставі ст.524 ЦК України сторони домовились, що нарахування Підприємством плати за надані Агенту послуги флоту портового та додаткові послуги з обслуговування суден здійснюються за тарифами Підприємства в грошовому еквіваленті доларах США або у національній валюті України, вказаними у Додатку 1 до цього договору. Тарифи в цьому договорі наведено без урахування ПДВ, який розраховується згідно з чинним законодавством України.

Абзацем 3 пункту 4.2 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 передбачено, що у разі якщо судновласник, від імені якого виступає Агент є нерезидентом України, оплата послуг Підприємству здійснюється Агентом у доларах США або в Євро за курсом НБУ на дату Акту приймання-передачі виконаних робіт (послуг)та виставлення рахунку.

В силу пункту 8.1 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 цей договір вважається укладеним з дати його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками обох сторін, набирає чинності з 01.01.2019 і діє до 31.12.2019 включно, але у частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Додаткові угоди про продовження строку дії договору №52 КВ-П від 14.12.2018 в матеріалах справи відсутні.

Додатком 1 до договору №52 КВ-П від 14.12.2018 є тарифи на послуги Підприємства.

Додатком 2 до договору №52 КВ-П від 14.12.2018 є заявка на надання послуг з обслуговування флоту.

Додатковою угодою №1 до договору №52 КВ-П від 14.12.2018 сторони внесли зміни у пункт 9 додатку 1 цього договору, виклавши його в новій редакції.

Також в матеріалах справи міститься договір №268 від 01.11.2006 укладений між Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» (Порт) та Приватним підприємством «Юта Ізмаїл» (Агент) відповідно до п.1.1 якого, цей договір регламентує надання послуг Портом і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають в Ізмаїльський торгівельний порт, а також визначення порядку сплати портових зборів та зборі і плати за послуги надані Портом.

Відповідно до пункту 2.1 договору №268 від 01.11.2006 Порт за заявками Агента надає послуги суднам, що заходять в Порт або виходять з нього.

Згідно п. 2.4 договору №268 від 01.11.2006 Порт виставляє Агенту попередній рахунок, згідно даних, вказаних в заявці Агента на постановку судна до причалу або рейду.

В силу пункту 4.2 договору №268 від 01.11.2006 Агент сплачує Порту попередній розрахунок на слідуючий день з дня його виставлення, але не пізніше відходу судна у рейс. Повний розрахунок за суднозахід провадиться Агентом протягом 5 банківських днів з дня виставлення остаточного рахунку.

Пунктом 7.1 договору №268 від 01.11.2006 сторони узгодили, що він ступає в силу з дати його підписання обома сторонами і діє по 31.12.2007 року.

Додатковою угодою №1 від 01.01.2008 договору №268 від 01.11.2006 вказаний договір, зокрема був пролонгований до 31.12.2008.

Кім того, в матеріалах справи міститься договір №12 від 01.01.2011 укладений між Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» (Порт) та Приватним підприємством «Юта Ізмаїл» (Агент) відповідно до п.1.1 якого, цей договір регламентує надання послуг Портом і агентське обслуговування Агентом суден, що прибувають в Ізмаїльський торгівельний порт, а також визначення порядку сплати портових зборів та зборі і плати за послуги надані Портом.

Відповідно до пункту 2.1 договору №12 від 01.01.2011 Порт за заявками Агента надає послуги суднам, що заходять в Порт або виходять з нього.

Згідно п. 2.5 договору №12 від 01.01.2011 Порт виставляє Агенту попередній рахунок, згідно даних, вказаних в заявці Агента на постановку судна до причалу або рейду.

Пунктом 4.1 договору №12 від 01.01.2011 передбачено, що оплата рахунків порту здійснюється Агентом відповідно до норм діючого законодавства України по суднам, що плавають під іноземним прапором у доларах США, під прапором України - національній валюті України.

В силу пункту 4.2 договору №12 від 01.01.2011 оплата цільових портових зборів здійснюється Агентом на банківський рахунок Порту до виходу судна з Порту, на підставі попередніх рахунків, виставлених Портом.

Відповідно до пункту 4.3 договору №12 від 01.01.2011 остаточні рахунки за суднозаходом, в тому числі всім іншим послугам наданим Портом, сплачується Агентом не пізніше 5 банківських днів з дати виставлення рахунку.

Пунктом 8.2 договору №12 від 01.01.2011 сторони узгодили, що умови договору діють з 01.01.2011 по 31.12.2011.

На виконання договору №268 від 01.11.2006 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №43-/П.О. від 11.09.2007 на суму 1 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №109 від 20.09.2007. Погашення вказаного авансу послугами відбулось відповідачем на суму 995,02 дол. США, а саме згідно виставлених портом рахунків на надані послуги №768/08 від 19.09.2007 на суму 480,92 дол. США та №940/08 від 16.11.2007 на суму 50,40 дол. США згідно договору №268 від 01.11.2006 та №1937/06 від 30.11.2013 на суму 123,65 дол. США та №108/31 від 16.12.2013 на суму 340,06 дол. США згідно іншого договору №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП «Юта Ізмаїл» від 28.01.2015 вих.№13.

Також на виконання договору №268 від 01.11.2006 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №51-/П.О. від 19.11.2007 на суму 1 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №158 від 06.12.2007. Доказів погашення вказаного авансу послугами матеріали справи не містять.

На виконання договору №12 від 01.01.2011 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №144-/П.О. від 11.01.2011 на суму 3 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №127 від 14.02.2011. Погашення вказаного авансу послугами відбулось відповідачем на суму 2634,07 дол. США згідно рахунку №1839/06, виставленого за іншим договором №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП «Юта Ізмаїл» від 26.11.2013 вих.№120.

В матеріалах справи наявний лист Приватного підприємства «Юта Ізмаїл» директору Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» вих.№25 від 28.11.2019, в якому позивачем повідомлено, що станом на дату цього листа сума переплати ПП «Юта Ізмаїл» на користь Ізмаїльського порту за ненадані послуги по аналогічним нечинним договором минулого періоду складає 1 370, 90 дол. США. При цьому на підставі пунктів 2.6 та 3.16 договору №52 КВ-П від 14.12.2018 позивач запропонував відповідачеві провести звірку взаємних розрахунків сторін і зарахувати суму 1 370, 90 дол. США переплати в рахунок оплати майбутніх послуг за договором 52 КВ-П від 14.12.2018, про що скласти акт звірки. Докази направлення та отримання вказаного листа відповідачем матеріали справи не містять.

31.12.2019 між Приватним підприємством «Юта Ізмаїл» та Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» складено та підписано акт звірки розрахунків станом на 31.12.2019 згідно договору №52 КВ-П від 14.12.2018, яким сторони погодили, що сальдо після звірки між сторонами на 31.12.2019 становить 1 370, 90 дол. США на користь ПП «Юта Ізмаїл».

24.09.2025 позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою вих.№11 про повернення суми 1 370,90 дол. США переплати, посилаючись на те, що вказані кошти після припинення строку дії договору №52 КВ-П від 14.12.2018 перебувають у відповідача без належної правової підстави, у зв`язку з чим підлягають поверненню.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом вих. № від 21.10.2025 повідомив позивача, що вказана вимога буде розглянута після отримання інших документів, які підтверджують наявність вказаної переплати.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 1 370,90 дол. США.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав,

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Господарським судом під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами по справі існували правовідносини на підставі договору №52 КВ-П від 14.12.2018, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Вказаний договір припинив свою дію з 01.01.2020, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів його пролонгації після закінчення його строку дії, погодженого сторонами у пункті 8.1 договору.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору.

Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Відповідно до частини 7 статті 180 Господарського кодексу України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилось невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №927/333/17, від 19.03.2019 у справі №916/626/18.

Положеннями ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Приписами ст. 902 Цивільного кодексу України передбачено наступне: якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 Кодексу торговельного мореплавства у морському порту або поза його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов`язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства. Морський агент виконує формальності та дії, пов`язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з адміністрацією морського порту і службою капітана морського порту, власником морського терміналу, підприємствами, установами, організаціями, що надають спеціалізовані послуги, портовими операторами, місцевими органами виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов`язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні.

Положеннями глави 63 Цивільного кодексу України, якою врегульовано договірні відносини із надання послуг, не врегульовано особливостей повернення виконавцем, в даному випадку ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», грошових коштів, сплачених замовником, у разі ненадання послуг за договором, а також правового механізму повернення сплачених коштів замовником, у звязку з чим господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст.8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Варто зауважити, що, в даному випадку, подібними за змістом правовідносинами, є правовідносини, якими врегульовано підстави для повернення суми попередньої оплати за договором купівлі-продажу відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Так, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Правова позиція господарського суду щодо правомірності застосування при вирішенні даного спору аналогії закону відповідаєнаведеним у постанові Верховного Суду від 26.03.2018р. по справі №910/1030/17 висновкам, відповідно до яких суд касаційної інстанції погодився із позицією суду першої інстанції щодо правомірності застосування аналогії закону (ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України) при вирішенні спору щодо стягнення грошових коштів за ненадані відповідачем послуги. При цьому, Верховним Судом було зауважено, що у випадку ненадання послуги до договором замовник має право вимагати або повернення передоплати за ненадану послугу або надання оплаченої послуги.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись з відповідними позовом, посилається на те, що у нього існує переплата за ненадані відповідачем послуги на суму 1 370,90 дол. США, яка була внесена за домовленістю сторін в оплату майбутніх послуг за договором №52 КВ-П від 14.12.2018.

Так, за положеннями процесуального законодавства належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості, є первинні документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"(в редакції, чинній на момент поставки товару) передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору №268 від 01.11.2006 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №43-/П.О. від 11.09.2007 на суму 1 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №109 від 20.09.2007. Погашення вказаного авансу послугами відбулось відповідачем на суму 995,02 дол. США, а саме згідно виставлених портом рахунків на надані послуги №768/08 від 19.09.2007 на суму 480,92 дол. США та №940/08 від 16.11.2007 на суму 50,40 дол. США згідно договору №268 від 01.11.2006 та №1937/06 від 30.11.2013 на суму 123,65 дол. США та №108/31 віж 16.12.2013 на суму 340,06 дол. США згідно іншого договору №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП «Юта Ізмаїл» від 28.01.2015 вих.№13.

Також на виконання договору №268 від 01.11.2006 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №51-/П.О. від 19.11.2007 на суму 1 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №158 від 06.12.2007. Доказів погашення вказаного авансу послугами матеріали справи не містять.

На виконання договору №12 від 01.01.2011 відповідачем було виставлено позивачу проформу дисбурсментського рахунку №144-/П.О. від 11.01.2011 на суму 3 000 дол. США передоплати за портові збори по суднам з іноземним прапором, який був сплачений позивачем у повному обсязі платіжним дорученням №127 від 14.02.2011. Погашення вказаного авансу послугами відбулось відповідачем на суму 2634,07 дол. США згідно рахунку №1839/06, виставленого за іншим договором №27 КВ-П від 08.05.2013 на підставі листа ПП «Юта Ізмаїл» від 26.11.2013 вих.№120.

Таким чином, залишок невикористаного послугами авансу позивача після відповідних розрахунків склав 1 370,90 дол. США

При цьому, між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2019, згідно з яким відповідачем визнано наявність заборгованості перед позивачем на загальну суму коштів у розмірі 1 370,90 дол. США та погоджено, що вказана заборгованість рахується саме за договором №52 КВ-П від 14.12.2018.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підписавши акт звірки взаєморозрахунків (без зауважень) відповідач погодився з даними, внесеними до нього та підтвердив існування вказаної заборгованості у розмірі 1 370,90 дол. США за договором №52 КВ-П від 14.12.2018.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Господарський суд зауважує на тому, що доказів повернення відповідачем невикористаних послугами коштів у сумі 1 370,90 дол. США, повернення яких має право вимагати позивач, матеріали справи не містять.

При цьому, посилання відповідача щодо не доведення позивачем підстав виникнення існування вказаної заборгованості за ненадані ним послуги господарським судом відхиляються, оскільки, жодного протилежного доказу в обґрунтування власної правової позиції з цього питання Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт», зокрема доказів того, що на цю суму ним було надано послуги позивачу, - не надано.

Згідно із частиною другою статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами другою, третю статті 533 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З огляду на наведене, а також те, що, як встановлено судом, сума переплати була сплачена позивачем саме у доларах США, повернення невикористаної передплати за договором №52 КВ-П від 14.12.2018 повинно також здійснюватися у цій валюті.

Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1 370,90 дол. США, суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 Цивільного кодексу України ).

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.

При цьому згідно з частинами першою, третьою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Слід зазначити, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій; листування сторін тощо.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ)розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.

Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

При цьому, суд враховує, що на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" п.19 розділу було виключено і відповідний закон набрав чинності 04.09.2025.

Оскільки акт звірки взаємних розрахунків, яким відповідач визнав борг, був підписаний станом на 31.12.2019, то суд приходить до висновку, що саме з 01.01.2020 почався перебіг строку давності для звернення позивача з відповідними позовними вимогами, при цьому оскільки станом на 02.04.2020 позовна давність щодо заявлених Приватним підприємством «Юта Ізмаїл» грошових вимог не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим до 04.09.2025, а тому доводи скаржника щодо пропуску позивачем строку позовної давності господарським судом відхиляються.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства, такими, що підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги задоволенням позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн покладаються на відповідача.

Крім того, позивач також просить суд покласти на відповідача витрати, пов`язані зі здійсненням перекладу документів на українську мову. Так, на підтвердження понесення таких витрат позивачем було надано до суду: рахунок-фактуру № 15 від 11.11.2025р. на суму 3000 грн., рахунок-фактуру № 16 від 14.11.2025р. на суму 2 500 грн., квитанцію до платіжної інструкції № СВ09718212/1 від 11.11.2025р. про сплату 3000 грн, квитанцію до платіжної інструкції № СВ09725685/1 від 14.11.2025р. про сплату 2 500 грн., акт наданних послуг № 11 від 14.11.2025 (послуги перекладу) на суму 5 500 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, враховуючи, що витрати, пов`язані зі здійсненням перекладу документів на українську мову у розмірі 5 500 грн., які понесені позивачем, є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, та розмір цих витрат підтверджується належними та допустимими доказами, а також з урахуванням того, що судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, суд доходить висновку про покладення таких витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 7, ) на користь Приватного підприємства «Юта Ізмаїл» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, проспект Незалежності (Суворова), буд. 23, кв. 67, ) грошові кошти у сумі 1 370 (одна тисяча триста сімдесят) доларів США 90 центів, 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. витрат по сплаті судового збору та 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн. - витрат, пов`язаних із перекладом документів у справі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2026

Суддя Ю.І. Мостепаненко