ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 911/541/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

позивача - Коноваленко І.М.

відповідача - Гаврин Д.В.

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 (у складі колегії суддів: Суліма В.В. (головуючий), Коротун О.М., Майданевича А.Г.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (надалі - Підприємство, Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс" (надалі - Товариство, Відповідач), за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач Вадима Вікторовича (надалі - Нотаріус, Третя особа) про визнання виконавчого напису № 67, вчиненого 28.01.2025 Нотаріусом в інтересах Товариства щодо стягнення з Підприємства грошових коштів в сумі 504 346,71 грн, таким, що не підлягає виконанню, та стягнення з Відповідача на користь Позивача 504 346,71 грн коштів, безпідставно стягнутих за оскаржуваним виконавчим написом.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки:

- вчинений шляхом безпідставного та неправомірного застосування визначеного статтею 18 Цивільного кодексу України спрощеного способу захисту права;

- Позивач не є стороною договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна № 1613 від 31.07.2014 (надалі - договір оренди);

- за умовами договору оренди для Позивача не передбачено жодних грошових зобов`язань перед Товариством;

- між сторонами не існує жодних документів, що підтверджують безспірність простроченої заборгованості Підприємства перед Товариством, на яких передбачено можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса;

- ні Відповідач, ні Нотаріус не повідомляли Підприємство про початок процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 25.06.2025 позов задоволено повністю, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 67 вчинений 28.01.2025 Нотаріусом в інтересах Товариства про стягнення з Підприємства грошових коштів в сумі 504 346,71 грн, стягнуто з Товариства на користь Підприємства грошові кошти в сумі 504 346,71 грн, стягнуті за виконавчим написом № 67, вчиненим 28.01.2025 Нотаріусом та 4 844,80 грн витрат по сплаті судового збору, стягнуто з Товариства в дохід Державного бюджету України 3 899,76 грн судового збору.

2.2. Рішення суду мотивовано тим, що у Нотаріуса були відсутні передбачені законом умови для вчинення виконавчого напису, оскільки договір оренди не встановлює для Позивача, як балансоутримувача, грошового зобов`язання перед Товариством у визначеному ним порядку та розмірі. Суд виходив із того, що Позивач не є стороною відповідного договору оренди, цей договір не підписував, волевиявлення на його укладення не надавав та обов`язків за ним на себе не приймав. За таких обставин суд дійшов висновку, що договір оренди не може розглядатися як належна підстава для вчинення виконавчого напису нотаріуса щодо Позивача, а отже і недодержання умов, установлених статтею 88 Закону України "Про нотаріат".

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 911/541/25 рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 у справі № 911/541/25 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю та перерозподілено судові витрати.

2.4. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована нижчевикладеним.

Колегія суддів визнала необґрунтованими посилання Позивача на те, що Підприємство не є стороною договору оренди, а сам договір не містить підписаних Позивачем умов, які б установлювали для нього фінансові зобов`язання перед Товариством.

Суд виходив із того, що Закон України "Про нотаріат", Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, а також Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, не містять вимоги про те, що виконавчий напис щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором може бути вчинений лише за умови, що такий договір укладений безпосередньо між стягувачем і боржником.

За висновком апеляційного суду, визначальною умовою для вчинення виконавчого напису є подання стягувачем оригіналу нотаріально посвідченого договору, який передбачає сплату грошових сум, а також документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та прострочення виконання відповідного зобов`язання.

Установивши зміст договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 1613 від 31.07.2014, апеляційний суд зазначив, що його умови, зокрема пункти 3.6, 3.9, 3.10, 5.2, передбачають обов`язок орендаря сплатити завдаток у розмірі не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який зараховується в рахунок орендної плати за останній місяць оренди та підлягає сплаті як орендодавцю, так і балансоутримувачу, яким за договором є Підприємство, у співвідношенні 70 % до 30 %. Такий обов`язок, на думку суду, кореспондує обов`язку орендодавця та балансоутримувача повернути орендарю сплачену суму завдатку після припинення орендних відносин, якщо вона не була використана протягом строку дії договору.

З огляду на викладене апеляційний суд зазначив, що сама по собі обставина, що Позивач не є безпосередньою стороною договору оренди, не спростовує висновку про укладення цього договору також і в інтересах Позивача. Суд виходив із того, що Позивач є учасником відповідних орендних правовідносин, отримувачем частини орендної плати, а також особою, на яку умовами договору покладено обов`язок після закінчення строку його дії повернути Відповідачу відповідну частину платежу, внесеного при укладенні договору як завдаток;

За встановленими у справі обставинами Позивач отримав від Відповідача вимогу від 09.01.2025 № 09-01-25/4 про сплату 504 346,71 грн, що становить суму завдатку, утримуваного Позивачем за договором оренди, який на той момент уже був припинений.

У відповідь на зазначену вимогу Позивач лише 27.01.2025 склав заяву про припинення зобов`язання шляхом зарахування на вказану суму, посилаючись на наявність у Відповідача непогашеного боргу в розмірі 419 000,00 грн на підставі рішення Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22. Як установлено судом, цю заяву Позивач направив на поштову адресу Відповідача 28.01.2025, яка була отримана Відповідачем 06.02.2025, а також надіслав її на електронну пошту Відповідача 31.01.2025.

Разом із тим виконавчий напис було вчинено 28.01.2025, 30.01.2025 за ним відкрито виконавче провадження та цього ж дня здійснено списання грошових коштів з рахунку Позивача.

З огляду на те, що підписану заяву про зарахування Відповідач отримав лише 06.02.2025, апеляційний господарський суд наголосив, що саме з цієї дати може вважатися вчиненим односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки така заява адресована іншій особі та містить повідомлення про волевиявлення заявника на припинення взаємних зобов`язань, унаслідок чого зобов`язання сторін припиняються в момент доведення цього волевиявлення до відома адресата.

Водночас, установивши, що станом на 06.02.2025 виконавчий напис Нотаріуса вже був виконаний, а грошові кошти за ним списані з рахунку Позивача, колегія суддів дійшла висновку, що на вказану дату правових підстав для зарахування зустрічних вимог уже не існувало, а відтак таке зарахування фактично не відбулося.

За таких обставин апеляційний суд визнав безспірність заявленої Відповідачем вимоги та, відповідно, дійшов висновку про правомірність вчинення Нотаріусом виконавчого напису.

Крім того суд урахував, що Позивач 06.02.2025 відмовився від своєї заяви про зарахування зустрічних вимог та 06.02.2025 в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у справі № 911/858/22 отримав повне погашення своїх вимог, тобто наразі у Підприємства відсутнє право або охоронюваний законом інтерес, які потребували б судового захисту, відповідно, позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не підлягає задоволенню.

Також суд виснував, що оскільки вимога про стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 504 346,71 грн є похідною позовною вимогою від вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, то вона також задоволенню не підлягає.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. Звертаючись із касаційною скаргою, Підприємство просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, а рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 залишити в силі.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги Підприємство посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", підпунктів 1.1, 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ та підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, а також статті 601 Цивільного кодексу України, при цьому зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування наведених норм, викладених у постановах від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21.

Скаржник заперечує висновки суду апеляційної інстанції щодо доведеності Відповідачем безспірності суми заборгованості, стверджуючи про помилковість висновку апеляційного суду про те, що саме 06.02.2025 Позивачем було вчинено односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки, на переконання Підприємства, моментом припинення зобов`язань у такому разі є саме момент подання заяви про зарахування у встановленому порядку. У зв`язку з цим Підприємство наполягає, що на час вчинення виконавчого напису відповідна заборгованість була відсутня, що, на його думку, виключало можливість вчинення такого напису та одночасно свідчило про відсутність безспірності суми заборгованості.

Скаржник зазначає, що одним із документів, долучених до пояснень Третьої особи-Нотаріуса, є копія заяви Підприємства від 27.01.2025 № 35-22-13 про припинення зобов`язання зарахуванням. Ця обставина, на думку Позивача, свідчить про обізнаність як Товариства, так і Нотаріуса про відсутність станом на 28.01.2025 грошових зобов`язань Позивача в сумі 504 346,71 грн.

Крім того, Підприємство зазначає, що акт звіряння взаєморозрахунків сам по собі не є документом, який підтверджує безспірність заборгованості та встановлює прострочення виконання зобов`язання за договором оренди, у зв`язку з чим вказує на неправильне застосування судами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" без урахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 11.01.2022 у справі № 927/738/19.

Також Скаржник посилається на те, що Відповідач не надав акта передачі майна в оренду, що унеможливлює встановлення дати вступу у строкове платне користування майном, обчислення строку дії договору оренди та з`ясування наявності або відсутності заборгованості станом на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису.

Одночасно Підприємство вказує про порушення Нотаріусом процедури та порядку вчинення виконавчого напису, зазначаючи, що Позивач не є стороною договору оренди, який надавався Відповідачем. У відповідному контексті Скаржник вказує про неправильне застосування положень Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.09.2013 № 1650/24182, постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів)",

3.3. Ухвалою Суду від 12.02.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 911/541/25 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду; у задоволенні клопотання Підприємства про зупинення виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 911/541/25 відмовлено.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. 31.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Росінтер Аеро Україна" (змінено надалі найменування на Товариство), як орендарем, укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення № 3.1.4 на третьому поверсі пасажирського термінала "D", загальною площею 316,0 кв. м (надалі - майно), розміщене за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Бориспіль-7 на 3-му поверсі термінального комплексу "D" (інв. № 47578), загальною площею 107 850,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08, реєстраційний номер в єдиному реєстрі об`єктів державної власності 20572069.1435.НЛТНПД1884), що перебуває на балансі Підприємства.

4.2. Приписами наведеного договору оренди передбачено таке:

- орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати державної реєстрації договору та підписання акта приймання-передавання майна (пункт 2.1);

- орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2014 року - суму в розмірі 168 876,14 грн (пункт 3.1);

- орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (пункт 3.6);

- надміру сплачена сума орендної плати, що надійшла до бюджету, підлягає в установленому прядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв`язку з припиненням орендних відносин поверненню орендарю. Для забезпечення повернення зазначених коштів сторони керуються вимогами Порядку забезпечення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом МФУ № 787 від 03.09.2013, та постанови КМУ № 106 від 16.02.2011 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету" (зі змінами) (пункт 3.9);

- зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди (пункт 3.10);

- орендар зобов`язується протягом місяця після підписання договору оренди внести завдаток, передбачений договором оренди. Завдаток стягується до державного бюджету і балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 договору оренди. Після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць з урахуванням внесеного орендарем завдатку. У разі порушення орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати він має відшкодувати державному бюджету і балансоутримувачу збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку. Якщо в разі дострокового припинення договору оренди за згодою сторін сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором оренди платежі за період фактичної оренди, то це перевищення розглядається як зайва сума орендної плати (пункт 3.9 договору оренди), що підлягає поверненню (пункт 5.2);

- договір оренди укладено строком (терміном) на 10 (десять) років, що діє з 31.07.2014 до 30.07.2024 включно (пункт 10.1);

- у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, за умови наявності дозволу уповноваженого органу управління об`єктами державної власності, наданого на запит орендодавця. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною його частиною (пункт 10.4);

- чинність цього договору припиняється, зокрема внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.6).

4.3. 27.08.2014 Товариство на виконання умов пунктів 3.10, 5.2 договору оренди перерахувало на користь Підприємства відповідно до платіжного доручення № 00175 84 438,07 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди із розрахунку 30% від орендної плати (50 662,84 грн) плюс сума ПДВ за ставкою 20% від орендної плати (33 775,23 грн).

18.09.2015 Відповідачем сплачено 136 911,88 грн орендної плати згідно з платіжним дорученням № 342 від 18.09.2015.

14.12.2015 Відповідачем сплачено 141 004,86 грн орендної плати згідно з платіжним дорученням № 109 від 14.12.2015.

14.03.2016 Відповідачем сплачено 141 991,90 грн орендної плати згідно з платіжним дорученням № 266 від 14.03.2016.

Загальна сума здійснених платежів становить 504 346,71 грн.

4.4. 25.03.2016 Регіональне відділення ФДМ України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях листом № 14-09-1110 повідомило орендаря про те, що враховуючи відмову балансоутримувача від підписання акта приймання-передачі орендованого майна, орендодавець відповідно до пункту 3.12 договору оренди не здійснює нарахування орендної плати за користування майном.

4.5. 11.08.2016 Товариство звернулося з вимогою про сплату боргу № 426-08-16 від 08.08.2016 до Підприємства, як балансоутримувача, про повернення 419 908,94 грн на рахунок орендаря.

4.6. Підприємство направило Товариству повідомлення № 25-22-312 від 28.06.2024 про необхідність використання орендованого майна для власних потреб, в якому балансоутримувач повідомив орендаря, що строк дії договору оренди спливає 30.07.2024 та повідомив про необхідність Позивача у використанні зазначеного у договорі нерухомого майна для власних потреб. У зв`язку із чим балансоутримувач, на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та керуючись пунктом 142 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, повідомив орендаря про не продовження договору оренди № 1613 від 31.07.2014 у зв`язку із необхідністю використання орендованого за договором оренди № 1613 від 31.07.2014 майна для власних потреб Підприємства.

4.7. 21.08.2024 Відповідачем листом № 21-08-24-13 повідомлено Позивача про реквізити банківського рахунку для повернення завдатку, сплаченого ним згідно з договором оренди.

4.8. У матеріалах справи наявний акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2023 до 30.09.2024 згідно з договором оренди, за змістом якого станом на 30.09.2024 заборгованість Підприємства перед Товариством складає 504 346,71 грн. Вказаний акт звіряння розрахунків підписаний електронними підписами сторін.

4.9. На адресу Позивача від Відповідача надійшла вимога від 09.01.2025 № 09-01-25/4 про сплату 504 346,71 грн коштів сплачених ним завдатку та орендної плати за договором оренди.

4.10. 27.01.2025 Позивачем, у відповідь на вимогу Відповідача від 09.01.2025, було складено заяву про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 на вказану суму - 504 346,71 грн, з огляду на наявність у Товариства невиконаного грошового зобов`язання на суму 419 000,00 грн за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 і постановою Верховного Суду від 27.02.2024.

Вказана заява була направлена Позивачем на поштову адресу Відповідача 28.01.2025, а 31.01.2025 на електронну пошту Товариства.

4.11. 28.01.2025 Нотаріусом в інтересах Товариства вчинено виконавчий напис про стягнення з Підприємства грошових коштів в сумі 504 346,71 грн, зареєстрований в реєстрі за № 67.

4.12. Зі змісту виконавчого напису № 67 від 28.01.2025 року вбачається, що останній вчинений Нотаріусом на підставі статті 87 Закону України "Про нотаріат", глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Виконавчим написом № 67 від 28.01.2025 пропонується стягнути на користь Товариства заборгованість, що виникла відповідно до умов договору оренди, яку сплачено стягувачем на користь балансоутримувача відповідно до пунктів 3.1, 3,2, 3.3, 3.6, 3.9, 3.10, 3.11, 3.12, 5.2, 5.3 договору на забезпечення зобов`язання стягувача щодо сплати орендної плати у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди та не повернутий стягувачу після балансоутримувачем, яким є Підприємство, відповідно до умов договору.

Відповідно до змісту виконавчого напису № 67 від 28.01.2025, загальна сума заборгованості, з урахуванням пунктів 3.1, 3,2, 3.3, 3.6, 3.9,3.10, 3.11,3.12, 5.2, п. 5.3 договору оренди становить 504 346,71 грн, що була внесена орендарем та не повернута боржником після 30.07.2024 у зв`язку із закінченням строку договору, на який його було укладено.

Так, виконавчий напис скріплений підписом і печаткою приватного Нотаріуса.

4.13. 30.01.2025 державним виконавцем Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження та цього ж дня з рахунку Позивача було здійснено списання грошових коштів в загальній сумі 504 346,71 грн.

Постановою державного виконавця від 05.02.2025 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису Нотаріусу було закінчено.

При цьому, заявою від 06.02.2025 Позивач вчинив заяву про відмову від заяви від 27.01.2025 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, з тих мотивів що вказана заява не була врахована під час вчинення та виконання виконавчого напису нотаріуса.

4.14. Спір виник у зв`язку з тим, що за позицією Позивача, виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений шляхом безпідставного та неправомірного застосування визначеного статтею 18 Цивільного кодексу України спрощеного способу захисту права, оскільки: 1) Позивач не є стороною договору оренди, а за умовами відповідного Договору оренди для Позивача не передбачено жодних грошових зобов`язань перед Товариством, 2) між сторонами не існує жодних документів, що підтверджують безспірність простроченої заборгованості Підприємства перед Товариством, на яких передбачено можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса, 3) ні Відповідач, ні Нотаріус не повідомляли Підприємство про початок процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Підприємства не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. Ураховуючи доводи касаційної скарги, заперечення на неї, а також мотиви, покладені в основу судових рішень попередніх інстанцій, предмет касаційного перегляду у цій справі зумовлює необхідність перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанції приписів статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, а також Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, у їх взаємозв`язку з критеріями безспірності вимоги як передумови вчинення виконавчого напису.

У цьому ж контексті підлягає з`ясуванню:

1) підставність учинення нотаріусом виконавчого напису з огляду на обсяг і зміст документів, поданих для його вчинення, та їх достатність для висновку про подання належного договору у розумінні наведених норм та безспірність заявленої вимоги;

2) правильність застосування статті 601 Цивільного кодексу України, а саме чи вважаються за встановлених обставин спору припиненими зобов`язання Позивача станом на дату вчинення виконавчого напису з огляду лише на подання ним заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог та чи впливає така обставина на наявність або відсутність безспірної заборгованості на момент учинення Нотаріусом виконавчого напису.

5.4. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.5. Положеннями статті 18 Цивільного кодексу України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

5.6. За змістом частини першої статті 39 Закону України "Про нотаріат", порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України.

5.7. Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

5.8. Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

5.9. У свою чергу зазначені норми деталізовані у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (надалі - Порядок № 296/5) (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів врегульована главою 14 Закону України "Про нотаріат" та главою 16 розділу II Порядку № 296/5.

У підпунктах 1.1, 1.2 пункту 1 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 унормовано, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

5.10. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (підпункт 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

5.11. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік документів № 1172).

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів № 1172.

5.12. За змістом пункту 1 Переліку документів № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

5.13. Виконавчий напис це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

5.14. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Тотожні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 916/1293/18.

5.15. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Основними (обов`язковими) умовами для вчинення нотаріусом виконавчого напису є: 1) наявність (існування) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем станом на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, безспірність такої заборгованості; 2) дотримання заявником при пред`явлені нотаріусу вимоги, за якою видається виконавчий напис, встановленого законом строку давності.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат").

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 310/9293/15.

5.16. З метою з`ясування питання, на підставі яких документів був вчинений оспорюваний виконавчий напис, ухвалою Господарського суду Київської області від 09.04.2025 у справі № 911/541/25 зобов`язано Нотаріуса надати суду належним чином завірені копії документи, на підставі яких ним 28.01.2025 було вчинено виконавчий напис № 67.

30.04.2025 до суду від Нотаріуса надійшли документи на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 09.04.2025 у справі № 911/541/25.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що виконавчий напис нотаріуса № 67 від 28.01.2025 вчинений Нотаріусом на підставі таких документів: заява Товариства від 28.01.2025 про звернення стягнення на грошові кошти у розмірі 504 346,71 грн та вчинення виконавчого напису, зареєстрована в реєстрі за № 66; паспорт громадянина України ОСОБА_1.; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 34386242 від 28.01.2025; рішення Єдиного учасника Товариства № 1-2022 від 30.12.2022 про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Товариства; Статут Товариства, затверджений рішенням № 1-2021 єдиного учасника Товариства від 08.06.2021; договір оренди та додатки до нього; заява Підприємства про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025; лист РВ ФДМ по Київській області № 14-09-3529 від 03.08.2016 щодо повернення коштів за договором оренди; лист РВ ФДМ по Київській області № 14-09-1110 від 25.03.2016 щодо нездійснення нарахування орендної плати; акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2023-30.09.2024 згідно з договором оренди між Підприємством та Товариством; лист РВ ФДМ по Київській області № 50-0202-2207 від 17.07.2024 про надання інформації щодо строку дії договорів оренди, у тому числі договору оренди; інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів № 222172501 від 28.01.2025, № 222172519 від 28.01.2025, № 222172539 від 28.01.2025, № 222172565 від 28.01.2025, № 222172585 від 28.01.2025; лист Товариства вих. № 21-08-24-13 від 21.08.2024 про повернення завдатку, сплаченого згідно з договором оренди, опис вкладення у цінний лист за № 092 від 21.08.2024, поштова накладна, рекомендоване повідомлення про вручення вказаного поштового відправлення за № 092; повідомлення Підприємства № 25-22-312 від 28.06.2024 про необхідність використання орендованого майна для власних потреб, довіреність від 28.06.2024 № 01-22/7-105; вимога Товариства вих. № 09-01-25/4 від 09.01.2025 про сплату 504346,71 грн боргу (в порядку частини другої статті 530 Цивільного кодексу України); опис вкладення у цінний лист за № 450 від 09.01.2025, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 450; платіжне доручення № 00175 від 27.08.2014 на суму 84 438,07 грн із призначенням платежу: "сплата завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди згідно з договором № 1613 від 31.07.2014, у т. ч. ПДВ 33775,23 грн; платіжна інструкція № 266 від 14.03.2016 на суму 141 991,90 грн із призначенням платежу: "оренда приміщення № 3.1.4 на 3 поверсі пасажирського термінала "D" за лютий 2016 року згідно з договором оренди, у т. ч. ПДВ 56 796,76 грн; за 14.12.2025 виписка Головного управляння по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк"; витяг з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна (податкові застави) за суб`єктом Товариства № 95342120 від 28.01.2025; витяг з Державного реєстру санкцій щодо Товариства від 28.01.2025; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 410062295 від 28.01.2025 щодо будівлі пасажирського термінала "D", загальною площею 109 274,50 кв. м, розташованої за адресою: Київська обл., Бориспільський р, Бориспіль-7, "Бориспіль" Міжнародний аеропорт.

Одночасно судом апеляційної інстанції за наслідками дослідження вищенаведених доказів встановлено, що виконавчий напис № 67 від 28.01.2025 вчинений Нотаріусом в межах строку, визначеного статтею 88 Закону України "Про нотаріат" та підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5.

5.17. Верховний Суд у постановах від 27.08.2020 у справі № 554/6777/17, від 02.11.2022 у справі № 758/14101/16-ц, від 11.10.2023 у справі № 344/13138/21, на яку звертає увагу Скаржник, зазначив, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

5.18. Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів № 1172.

При цьому, суд звертає увагу, що цей Перелік документів № 1172 не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку № 296/5.

5.19. Відповідно до пункту 1 Переліку документів № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

5.20. Оцінюючи обсяг і зміст поданих документів на предмет їх відповідності Переліку документів № 1172, колегія суддів апеляційної інстанції наголосила та виходила з того, що зазначений Перелік не містить заборони на вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором у ситуації, коли боржник не є стороною такого договору, однак сам договір передбачає обов`язок боржника зі сплати грошових сум на користь стягувача. Аналогічних заборон не містять і Закон України "Про нотаріат", і Порядок № 296/5.

5.21. Звертаючись із касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Підприємство не навело правових висновків Верховного Суду, які б підтверджували існування іншого підходу до застосування статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", приписів Порядку № 296/5 та Переліку документів № 1172 у спірній ситуації, або свідчили про необхідність їх тлумачення інакше, ніж це здійснив суд апеляційної інстанції.

5.22. Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши умови договору оренди, зокрема підпункти 3.6, 3.9, 3.10, 5.2, наголосив, що вони встановлюють обов`язок орендаря сплатити суму завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди, який сплачується як орендодавцю, так і балансоутримувачу, яким за договором є Підприємство, у співвідношенні 70% до 30%, який кореспондує обов`язку орендодавця та балансоутримувача повернути орендарю сплачену суму завдатку після припинення орендних відносин, якщо така не була використана протягом строк дії договору.

5.23. Відповідно до частин першої та другої статті 636 Цивільного кодексу України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

5.24. Суд ураховує, що за змістом договору оренди Позивач як балансоутримувач наділений визначеними майновими правами та обов`язками, зокрема правом на отримання частини орендної плати за користування орендованим майном, що свідчить про спрямованість виконання договору також на його користь. Крім того, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" як у редакції, чинній на момент укладення договору, так і у редакції, чинній на момент розгляду цієї справи, прямо відносить балансоутримувача до безпосередніх учасників орендних правовідносин.

5.25. Поряд із цим суди встановили, що сплата Товариством 27.08.2014 завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди на виконання пунктів 3.10 і 5.2 договору у розмірі 30 % від орендної плати (50 662,84 грн) та суми ПДВ за ставкою 20 % (33 775,23 грн), а також сплата орендної плати 18.09.2015 у сумі 36 911,88 грн згідно з платіжним дорученням № 342 від 18.09.2015, 14.12.2015 у сумі 141 004,86 грн згідно з платіжним дорученням № 109 від 14.12.2015, 14.03.2016 у сумі 141 991,90 грн згідно з платіжним дорученням № 266 від 14.03.2016 здійснювалися у повному обсязі саме на користь Підприємства.

5.26. Відтак, з урахуванням правової природи договору оренди та встановлених судами обставин, зокрема щодо кола учасників спірних правовідносин, визнання Позивача отримувачем спірних коштів і наявності у нього обов`язку після припинення орендних відносин повернути Відповідачу відповідну частину платежу, спірні правовідносини у контексті наведених норм поширюються на Позивача. За таких умов відповідний договір оренди міг бути врахований Нотаріусом як документ, що відповідає пункту 1 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172.

5.27. З огляду на встановлені судами обставини та зміст договору оренди, доводи Скаржника не спростовують висновків Північного апеляційного господарського суду про те, що поданий Товариством договір оренди відповідає пункту 1 Переліку документів № 1172, оскільки такий договір укладено в інтересах Позивача, який був обізнаний про його умови та отримував за ним кошти. Крім того, умовами договору на Позивача покладено обов`язок після припинення орендних відносин повернути Відповідачу відповідну частину платежу, внесеного при укладенні договору як завдаток, за настання визначених договором умов.

5.28. Щодо підставності врахування акта звіряння взаєморозрахунків за період 01.10.2023- 30.09.2024, за договором оренди, складеного між Підприємством та Товариством, як документа, що підтверджує безспірність суми заборгованості, Суд зазначає таке.

5.29. Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

5.30. Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 наголосив, що відповідно до чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Тотожні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, на яку акцентує Позивач.

5.31. Суд апеляційної інстанції, оцінюючи подані докази у їх сукупності, виходив з того, що заборгованість Позивача, як балансоутримувача, перед Відповідачем, як орендарем, у розмірі 504 346,71 грн, відображена в акті звіряння взаєморозрахунків, підтверджується первинними документами, зокрема платіжними дорученнями, на підставі яких Відповідач перераховував на користь Позивача завдаток та суми орендних платежів відповідно до умов договору, що уможливлює встановлення походження, розміру та складу відповідних нарахувань. При цьому суд урахував, що зазначені обставини сторонами не заперечені і належними доказами не спростовані, що кореспондує змісту заяви Позивача про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, у якій він, посилаючись на наявність взаємних вимог, фактично визнав існування боргу в заявленому розмірі та обґрунтовував ним правові наслідки зарахування.

5.32. За таких умов Північний апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що підписаний сторонами акт звіряння розрахунків за період 01.10.2023- 30.09.2024 свідчить про визнання Позивачем боргу перед Відповідачем у загальній сумі 504 346,71 грн і, у сукупності з первинними документами, є належним документом для підтвердження безспірності вимоги у розумінні Порядку № 296/5 та Переліку документів № 1172.

У зв`язку з чим наведений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, на які звертає увагу Скаржник.

5.33. За наведених обставин Суд відхиляє також доводи Скаржника про відсутність доказів безспірності зобов`язання з підстав ненадання Відповідачем нотаріусу акта приймання-передачі майна в оренду, оскільки такі доводи ґрунтуються лише на посиланні про відсутність окремого документа і не спростовують установлених судом апеляційної інстанції обставин фактичного існування та виконання сторонами орендних правовідносин. Так, Північний апеляційний господарський суд установив, що факт користування майном і здійснення розрахунків за договором оренди підтверджується первинними документами, зокрема платіжними дорученнями про внесення завдатку та орендних платежів у повному обсязі на користь Позивача як балансоутримувача, а також підписаним сторонами актом звіряння взаєморозрахунків, у якому зафіксовано розмір заборгованості, при цьому наведені обставини сторонами не заперечені та належними доказами не спростовані.

У такий спосіб відсутність акта приймання-передачі не виключає можливості встановлення факту виконання сторонами договору, розміру та характеру грошового зобов`язання, а відтак сама по собі не може свідчити про відсутність заборгованості чи про відсутність її безспірності станом на дату вчинення оскаржуваного виконавчого напису, що узгоджується також зі змістом заяви Позивача про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, у якій він, посилаючись на наявність взаємних вимог, фактично визнав існування боргу в заявленому розмірі та обґрунтовував відповідні правові наслідки.

5.34. Щодо аргументів Скаржника про відсутність доказів безспірності розміру заборгованості з підстав подання ним заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог Суд зазначає таке.

5.35. Судами встановлено, що 27.01.2025 Позивач, у відповідь на вимогу Відповідача від 09.01.2025, склав заяву про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 на суму 504 346,71 грн, посилаючись на наявність у Товариства невиконаного грошового зобов`язання у розмірі 419 000,00 грн за договором від 20.04.2015 № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 та постановою Верховного Суду від 27.02.2024.

Зазначену заяву Позивач надіслав Відповідачу поштовим відправленням 28.01.2025, а 31.01.2025 направив її також на електронну пошту Товариства.

5.36. Надаючи правову оцінку цим обставинам у контексті того, чи вважаються за встановлених у справі обставин припиненими зобов`язання Позивача станом на дату вчинення виконавчого напису з огляду на подання заяви про зарахування та чи впливає така обставина на наявність або відсутність безспірної заборгованості на момент учинення нотаріусом виконавчого напису, Суд виходить з такого.

5.37. Відповідно до частин першої-третьої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

5.38. Аналогічні положення закріплені також у статті 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

5.39. За положеннями частини п`ятої статті 202 Цивільного кодексу України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

5.40. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, на яку звертає увагу Скаржник, зазначив, що заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана відповідачем позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі. Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

У зв`язку з цим об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у відповідному вигляді уточнила правові висновки, викладені, зокрема, у постановах від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, на неврахування яких посилається Позивач.

5.41. Поряд з цим постановах Верховного Суду від 03.09.2024 року у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21)) зазначено, що за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням; моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

5.42. Відтак Суд зазначає, що попри те, що за загальним правилом припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог пов`язується з моментом учинення заяви про зарахування як одностороннього правочину, вирішальним для настання відповідних цивільно-правових наслідків є не лише складання такого документа, а й доведення волевиявлення до відома іншої сторони у належний спосіб. Саме адресування заяви іншій стороні та її вручення або інше підтверджене доведення змісту заяви до відома адресата забезпечує можливість визначити момент, з якого ця заява набуває юридичного значення як односторонній правочин у конкретних правовідносинах і може спричинити припинення взаємних зобов`язань.

5.43. Суд ураховує, що Позивач не посилається на обставини фактичного інформування Товариства про зазначене волевиявлення в інший спосіб та в інші дати. Відтак, у цьому зв`язку за обставин цієї справи застосування статті 601 Цивільного кодексу України в частині припинення зобов`язань зарахуванням передбачає з`ясування не лише факту складання Позивачем заяви про зарахування, а й факту її направлення та вручення Товариству, а також моменту такого вручення.

Саме встановлення цієї події має значення для оцінки того, чи настали правові наслідки зарахування до моменту вчинення нотаріусом виконавчого напису, а відтак чи могла подана заява впливати на наявність або відсутність безспірної заборгованості станом на відповідну дату.

5.44. Зі встановлених судами обставин вбачається, що заява Позивача про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 була направлена Підприємством на поштову адресу Товариства 28.01.2025 та отримана Відповідачем лише 06.02.2025. 31.01.2025 її також було повторно надіслано Відповідачу на електронну пошту.

Оскільки Відповідач отримав підписану заяву Позивача про зарахування лише 06.02.2025, саме цю дату слід вважати моментом учинення одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, адже така заява адресована іншій особі й містить повідомлення про волевиявлення на припинення зустрічних зобов`язань, а відтак з цього моменту, за загальним правилом, припиняються зобов`язання обох сторін у відповідному обсязі.

5.45. Водночас суд ураховує, що станом на 06.02.2025 виконавчий напис Нотаріуса від 28.01.2025 вже було виконано, а грошові кошти за ним списано з рахунку Позивача, у зв`язку з чим на цю дату правові підстави для припинення зобов`язань шляхом зарахування у заявленому обсязі були відсутні, а отже заявлене зарахування не могло спричинити фактичного припинення зобов`язань сторін.

5.46. З огляду на викладене Суд зазначає про необґрунтованість посилань Скаржника на встановлений судом апеляційної інстанції перелік документів, наданих Нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, та на наявність у цьому переліку заяви Позивача про припинення зобов`язання шляхом зарахування № 35-22-13 від 27.01.2025, оскільки за встановлених обставин зазначене саме по собі не спростовує висновку про те, що фактичне отримання цієї заяви Відповідачем відбулося вже після вчинення виконавчого напису.

При цьому Скаржник не навів доводів про неврахування або неналежну оцінку судом апеляційної інстанції інших доказів, які б підтверджували доведення до відома Відповідача повідомлення, що містить письмове волевиявлення Позивача на припинення зустрічних однорідних вимог шляхом зарахування, в іншу дату, тобто до 28.01.2025, коли Нотаріус учинив оспорюваний виконавчий напис.

5.47. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент учинення Нотаріусом виконавчого напису односторонній правочин Підприємства про зарахування зустрічних однорідних вимог ще не було вчинено у розумінні статті 601 Цивільного кодексу України, оскільки відповідна заява не була доведена до відома Товариства, а відтак на час учинення виконавчого напису підстави вважати зобов`язання припиненим зарахуванням були відсутні, що, своєю чергою, підтверджувало безспірність заявленої до стягнення заборгованості у розумінні Порядку № 296/5 та Переліку документів № 1172.

5.48. Вказаний висновок Північного апеляційного господарського суду узгоджується з актуальною практикою Верховного Суду з цього питання.

5.49. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що Позивач 06.02.2025 відмовився від своєї заяви про зарахування зустрічних вимог та 06.02.2025 в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у справі № 911/858/22 отримав повне погашення своїх вимог, тобто, як на момент подання позову, так і станом на момент розгляду справи, у Підприємства відсутнє право або охоронюваний законом інтерес, які потребували б судового захисту.

5.50. Наведене свідчить про необґрунтованість доводів Скаржника, заявлених на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.51. З огляду на викладене Суд зазначає, що саме суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, надав належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам у частині перевірки підставності вчинення нотаріусом виконавчого напису та дотримання ним вимог статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат", Порядку № 296/5 і Переліку документів № 1172 під час оцінки достатності та належності документів, поданих Підприємством для вчинення виконавчого напису. Зокрема, апеляційний господарський суд повно оцінив умови договору оренди та докази його виконання, встановив їх значення для прав, інтересів і обов`язків Підприємства, а також перевірив подані документи у взаємозв`язку з критерієм безспірності вимоги, який є визначальним для висновку про правомірність вчинення виконавчого напису.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 911/541/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко