СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/2036/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Лакіза В.В. , суддя Демідова П.В.

за участю секретаря Андерс О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (вх.№2296Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 30.09.2025 у справі №922/2036/25 (повний текст рішення складено та підписано 10.10.2025 суддею Аріт К.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області)

за позовом в.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, м.Харків, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м.Харків

до фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича, м.Харків

про визнання недійсним договору, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича, в якому просить суд:

- визнати недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по АДРЕСА_1, площею 0,0180 га, укладений між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем, скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57866260);

- усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :05:027:0002, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (РНОКПП НОМЕР_1 ) передати територіальній громаді м.Харкова в особі Харківської міської ради нежитлову будівлю літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому-передачі.

В обгрунтування позову прокурор послався на те, що нежитлову будівлю літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1, право власності на яке в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано за відповідачем та для розміщення та експлуатації якої на підставі рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 № 635/24 йому передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002 за договором оренди землі від 27.11.2024, є самочинним будівництвом в розумінні ч. 1 статті 376 Цивільного кодексу України, оскільки її збудовано на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а розташування такого об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності обмежує права власника, яким є територіальна громада міста Харкова в особі Харівської міської ради, щодо здійснення повноважень користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що у свою чергу відповідно до положень ч. 2 статті 152 Цивільного кодексу України та ч. 5 статті 375 Цивільного кодексу України надає йому право вимагати усунення перешкод у здійсненні відповідних прав шляхом визнання за ним права власності на самочинно збудоване майно.

За твердженням прокурора, про наявність вказаних ознак самочинного будівництва свідчить те, що первісна реєстрація права власності на зазначену будівлю, 21.12.2018 з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна № 101 (номер запису про право власності 29675949)за гр. ОСОБА_1 всупереч чинного на час такої реєстрації законодавства проведена на підставі технічного паспорту б/н, виданого ТОВ «Амра Груп» у 2018 році, який сам по собі не є правовстановлювальним документом, оскільки п. 41 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2512.2015 № 1127, у редакції, чинній на час проведення відповідної реєстрації, передбачав подання для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, окрім технічного паспорту, також документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Разом з цим прокурор зазначив, що вивченням даних Реєстру дозвільних документів (сайт https://dabi.gov.ua), а також Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності, https://e construction.gov.ua/ua/sarch_in_registers/search), встановлено, що інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі: літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_1, в м. Харкові відсутня.

Крім цього прокурор зазначив, що оскільки відповідна нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 63,2 кв.м., є самочинним будівництвом, в силу положень ч. 2 статті 376 Цивільного кодексу України право власності на неї, незважаючи на проведену державну реєстрацію цього права, у Черкашина Д.О., як останнього набувача цього майна, не виникало, шо у свою чергу свідчить про передачу йому Харківською міською радою земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, на якій ця будівля розташована в оренду за договором оренди землі від 27.11.2024 без проведення земельних торгів всупереч вимогам ст. 134 Земельного кодексу України, якими в якості виключення із загального правила щодо передачі земельних ділянок комунальної власності в оренду на конкурентних засадах(на земельних торгах) визначено розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, що у свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст 203 , ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання цього договору недійсним в судовому порядку та застосування передбачених ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності правочину у вигляді повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради за актом приймання-передачі .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.09.2025 у справі №922/2036/25 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір від 27.11.2024 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002, по АДРЕСА_1 в м. Харкові, площею 0,0180 га, укладений між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем, скасувавши право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 57866260). Зобов`язано усунути перешкоди територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :05:027:0002, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1. Зобов`язано фізичну особу-підприємця Черкашина Дениса Олександровича передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлову будівлю літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1 у м.Харкові, та земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002, шляхом укладання акту прийому - передачі. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича на користь Харківської обласної прокуратури 11941,12 грн судового збору за подання позовної заяви, 1211,20 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 2422,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення обґрунтовано підтвердженням матеріалами справи доводів прокурора щодо наявності у спірної нежитлової будівлі літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., за адресою по АДРЕСА_1 ознак самочинного будівництва та наявністю у зв`язку з цим зазначених ним в позовній заяві правових підстав для визнання за територіальною громадою м. Харкова як власником земельної ділянки, на якій здійснено таке будівництво, права власності на нього відповідно до ч. 5 статті 376 Цивільного кодексу та визнання недійсним договору оренди землі від 27.11.2024, за яким зазначена земельна ділянка була передана в оренду відповідачу, на підставі положень ч. 1 статті 203, ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України як такого, що суперечить положенням ч. 2 статті 124 та ч. 2 статті 134 Земельного кодексу України, а також застосування відповідно до ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України наслідків недійсності правочину у вигляді повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Харкова.

Відповідач - фізична особа-підприємець Черкашин Денис Олександрович подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить долучити до матеріалів справи копії документів, які відповідач не міг надати до суду першої інстанції, та скасувати це рішення повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю; до позовних вимог в.о. керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради застосувати наслідки спливу позовної давності, відмовивши в позові, а також вирішити питання щодо судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо підтвердження прокурором у відповідності до вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" підстав для представництва інтересів держави у цій справі в особі позивача, оскільки у відповіді Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 28.03.2025 на повідомлення прокурора про намір звернутися з позовом не вказано про відсутність наміру Харківської міської ради вжиття відповідних цивільно-правових заходів з подання нею позову, а зазначено лише про те, що вони не вживались, а повідомлення прокуратури не містить інформації про ініціювання прокуратурою питання про визнання недійсним договору оренди землі від 27.11.2024 та в зазначеному листі Департаменту не зазначено про те, що Харківська міська рада надавала погодження на вчинення прокуратурою відповідних дій для оскарження такого договору, з чого , на думку відповідача, вбачається те, що матеріали справи не містять доказів того, що прокуратура надавала можливість Харківській міській раді відреагувати на порушення щодо визнання недійсним спірного договору і решти похідних вимог, а тому суд першої інстанції мав залишити позов прокурора без розгляду.

Також відповідач посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції щодо наявності у спірної будівлі літ. "А-1"за адресою : АДРЕСА_1 ознак самочинного будівництва та підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 27.11.2024, за яким відповідачу в оренду було передано земельну ділянку для розміщення та обслуговування вказаної будівлі, з огляду на те, що:

-зазначена будівля належить Черкашину Д.О. на праві власності, яке набуто ним на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.02.2024, реєстровий номер 759 і зазначена правова підстава ніким не оскаржувалась і не скасована, що дає підстави для висновку про помилковість доводів прокурора та висновків суду щодо наявності порушення прав власника земельної ділянки, на якій ця будівля розташована-територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, яка не може здійснювати права користування та розпорядження цією земельною ділянкою;

-оскільки на спірній земельній ділянці комунальної власності розташований об`єкт нерухомого майна, який належить Черкашину Д.О. на праві приватної власності, така ділянка не може бути передана її власником у користування будь-кому, окрім власника такого об`єкта, а тому задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди цієї земельної ділянки, за яким її передано в оренду Черкащину Д.О., призведе до позбавлення останнього права користування цією земельною ділянкою, яке він має в силу положень законодавства та в цілому вимагатиме від сторін оформлення користування нею в порядку, встановленому земельним законодавством, що фактично призведе до скасування правової підстави користування Черкашиним Д.О. такою земельною ділянкою та поставить його у невигідне становище, відповідно до якого він буде користуватися нею певний час без належної правової підстави та орендна плата за фактичний час користування йому повернута не буде, чим будуть порушені його права та охоронювані законом інтереси за відсутності його протиправної поведінки;

- враховуючи те, що Харківська міська рада, як представницький орган власника спірної земельної ділянки, який наділений правом з розпорядження землями комунальної власності, свідомо та добровільно надав вказану земельну ділянку в оренду Черкашину Д.О. за договором оренди землі від 27.11.2024, за відсутності на момент його підписання жодних зауважень, питань чи сумнівів щодо законності такої передачі, визнання такого договору недійсним на вимогу прокурора в інтересах цього органу призведе до порушення принципу правової визначеності через недобросовісність та непослідовність у діях Харківської міської ради, осікільки відповідач, як добросовісний орендар земельної ділянки, розраховував на сталість і передбачуваність відносин з Міською радою;

-оскільки Черкашин Д.О. не здійснював будівництво спірної будівлі, а набув її у власність на підставі нотаріально посвідченого відплатного договору купівлі-продажу від 27.02.2024 № 759 та при укладенні цього договору покладався на дані Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо наявності у продавців права власності на це майно, у зв`язку з чим є безпідставним застосування до нього наслідків, визначених статтею 376 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснила самочинне будівництво, а вимога про визнання права васності на це нерухоме майно за Харківською міською радою є прихованою формою віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, який має розглядатися за правилами статей 387,388 Цивільного кодексу України та спрямована на порушення принципу захисту добросовісного набувача, закріпленого статтями 330, 388 Цивільного кодексу України;

- судом не досліджувалось обставин щодо часу здійснення будівництва спірної будівлі , й відповідно не з`ясовувалось, чи передбачало чинне на час такого будівництва законодавство отримання дозвільної документації відповідних об`єктів нерухомого майна, у той час як відповідно до технічного паспорту будівлі громадського призначення, виготовленого 02.02.2024 ФОП Гапоновою С.А., вбачається, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 нежитлова будівля літ. А-1 зведена у 1990 році, а наявні у розпорядженні відповідача документи, які він додав до апеляційної скарги, підтверджують, що у період часу щонайменше з 1990 по 2018 роки спірна будівля існувала та з приводу неї забудовником цього об`єкту -ОСОБА_1. та Харківською міською радою склалися певні сталі відносини, які не досліджувалися судом і з приводу яких у сторін цих відносин не існувало зауважень чи претензій щодо збереження і використання будівлі як такої;

- висновок суду про те, що первинну державну реєстрацію права власності на спірну будівлю 21.12.2018 з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна № 101 було всупереч законодавству проведено за відсутності визначених законодавством право встановлювальних документів лише на підставі технічного паспорту, виданого ТОВ «Арма Груп», є необґрунтованим, оскільки підставою для таких висновків слугували викладені у позовній заяві доводи прокурора, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: інформаційної довідки № від 18.02.2025 підставою первинної реєстрації права власності на спірну будівлю слугував технічний паспорт б/н, виданий ТОВ «Арма Груп» у 2018 році, у той час як у матеріалах справи відсутня як вказана інформаційна довідка, так і повна копія реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 101, а тому вказаний висновок суду зроблено за відсутності дослідження повного пакету документів, які стали підставою первинної державної реєстрації права власності на спірне майно, а тому не ґрунтуються на відомостях належних та допустимих доказів, у той час як самочинність будівництва спірної будівлі, у зв`язку з незаконністю її державної реєстрації, є доводами позову, а тому тягар її доведення покладено на прокурора та позивача.

Також відповідач зазначає про те, що висновки суду про належність обраного прокурором способу захисту територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради як власника спірної земельної ділянки шляхом визнання в порядку ч. 5 статті 376 Цивільного кодексу України права власності на збудовану на цій ділянці нежитлову будівлю літ. А-1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та покладення на Черкашина Д.О. обов`язку з передання територіальній громаді м. Харкова зазначеної земельної ділянки та нежитлової будівлі є помилковими, оскільки Черкашин Д.О. є добросовісним набувачем вказаного майна, за змістом положень статті 346 Цивільного кодексу України, якою визначено правові підстави припинення права власності, передання майна за актом приймання-передачі іншій особі не є підставою для припинення права власності на це майно, якщо це не пов`язано з раніше укладеним правочином, а тому укладення відповідного акту приймання-передачі нежитлової будівлі від ФОП Черкашина Д.О. до Харківської міської ради не призведе до припинення права власності Черкашина Д.О. на цю будівлю, яке набуто ним на підставі чинного і не скасованого нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу. При цьому відповідач зазначає, що неможливість задоволення позовних вимог у цій частині зумовлена обставинами набуття права власності на майно не у власність фізичної особи-підприємця, а у власність фізичної особи без наявності такого статусу.

Крім цього відповідач, посилаючись на практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно дотримання справедливої рівноваги при втручанні у право мирного володіння майном, зазначає, що задоволення позовних вимог всупереч зазначених положень призведе до непропорційного втручання у права відповідача на мирне володіння майном, оскільки позбавлення права власності на це майно становитиме для нього індивідуальний надмірний тягар, враховуючи, що він, як добросовісний набувач майна, який не є його забудовником та придбав його за відплатним нотаріально-посвідченим правочином після його неодноразового відчуження за ланцюгом правочинів і при цьому покладався на достовірність відомостей Єдиного державного реєстру речових прав щодо наявності права власності у продавців, не знав та не міг знати про дотримання забудовником порядку будівництва, буде позбавлений свого права на нього через помилки органів влади, допущені в рамках процедур, спеціально визначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, якими, зокрема, є процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, і відповідна втрата майна відбудеться за відсутності дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 у справі №922/2036/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича (вх.№2296Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 30.09.2025 у справі №922/2036/25 та її розгляд призначено в судове засідання з повідомленням учасників справи на 18.12.2025 о 10:00 годині.

28.11.2025 від Харківської обасної прокуратури через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025, у зв`язку з відпусткою судді Медуниці О.Є., для розгляду справи сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі №922/2036/25 в судовому засіданні оголошено перерву до 21.01.2026 об 11:30 год.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026, у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О., для розгляду справи сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Лакіза В.В., суддя Демідова П.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі №922/2036/25 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2026 о 12:00 год.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а прокурор проти її задоволення заперечив.

В апеляційній скарзі відповідачем зявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів за наведеним ним у скарзі переліком, поданих на підтвердження викладених в скарзі доводів щодо того, що спірна будівля зведена у 1990 році та у період часу щонайменше з 1990 по 2018 роки існувала і з приводу неї між забудовником цього об`єкту -ОСОБА_1. та Харківською міською радою склалися певні сталі відносини, які не досліджувалися судом, з приводу яких у сторін цих відносин не уснувало зауважень чи претензій щодо збереження і використання будівлі як такої.

В обґрунтування неможливості надати зазначені документи суду першої інстанції відповідач посилається на те, що він не приймав участь в розгляді справи через те, що не був обізнаний про нього, оскільки не отримував кореспонденції від суду у зв`язку з тим, що був відсутнім за місцем проживання за сімейними обставинами.

Прокурор проти вказаного клопотання заперечив з тих підстав, що суд належно виконав обов`язок з повідомлення відповідача про розгляд справи, надсилаючи ухвали про дату, час та місце його проведення на зареєстроване місце проживання відповідача,яким не доведено незалежних від нього причин їх неотримання.

Розглянувши клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, колегія суддів відмовляє в його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень статті 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Отже, за загальним правилом, усі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції додаткові докази подаються у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені відповідачем у клопотанні причини неподання додаткових доказів не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для їх подання суду першої інстанції у встанвлений строк, а свідчать про те, що такі причини носили виключно суб`єктивний характер.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.06.2025 року відкрито провадження у справі 922/2036/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.07.2025, яке протокольними ухвалами суду неодноразово було відкладено.

Зазначена ухвала про відкриття провадження у справі та ухвали суду про повідомлення про дату, час та місце розгляду справи направлялись на адресу зареєстрованого в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців адресу місця проживання відповідача, а саме: 61039, м. Харків, пров.Роздольський, буд.20, але повертались до суду з поміткою поштового відділення «адресат відсутній».

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Під час розгляду справи судом перевірено юридичну адресу відповідача згідно з даними ЄДРПОУ, яка залишилася незмінною.

Інформації про іншу адресу відповідача до суду не подавав.

Згідно з 5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою листи, що повернулися з відмітками: "адресат відсутній", "за закінченням терміну зберігання" або "інші причини", є належно врученими, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Так. у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17 зазначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу від).

В постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.01.19 у справі № 915/1015/16 зазначено наступну правову позицію.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання,відсутністю адресата.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У постановах від 14.08.2020 у справі № 904/2284/19 та від 13.01.2020 у справі № 910/6673/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: "у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі".

Також колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заг18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Як правомірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, неотримання поштової кореспонденції в точці видачі є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею.

Поряд з цим, відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відтак, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і не вручено підприємством зв`язку з посиланням на "за закінченням терміну зберігання", вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання відповідачем кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та, яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Зазначаючи в оскаржуваному рішенні про виконання обов`язку з належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд першої інстанції правомірно врахував те, що організація власної господарської діяльності забезпечується самим відповідачем, зокрема щодо призначення відповідальної особи на отримання поштової кореспонденції та подальшим її одержанням. Отже відповідач несе ризики та наслідки, пов`язані з неналежним отримання поштової кореспонденції, у зв`язку з чим правомірно зазначив про виконання відповідного обов`язку.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, заслухавши прокурора, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду виходить з такого.

Рішенням Харківської міської ради від 19.08.2024 за №635/24 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок" (п.43) Черкашину Денису Олександровичу затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності та надано в оренду земельну ділянку комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер - :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. "А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за №635/24 між останньою та Черкашиним Д.О. (РНОКПП НОМЕР_1 ) укладено договір оренди землі від 27.11.2024 щодо передачі в оренду земельної ділянки з цільовим призначенням - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, код КВЦПЗД - (12.11) - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, площею 0,0180 га з кадастровим номером :05:027:0002, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Договір укладено строком до 01.09.2029.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 передана в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. "А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_1 м.Харкова (п.15 Договору).

Відомості про державну реєстрацію вказаного договору оренди 03.12.2024 посвідчено державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Глотовою К.О. в Державному реєстрі речових прав, номер відомостей про інше речове право - 57866260.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що Черкашин Денис Олександрович зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису про проведення державної реєстрації 0229024 від 07 червня 2019 року, до видів діяльності якого, у тому числі, відноситься технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; ремонт і технічне обслуговування інших транспортних засобів.

Крім цього, згідно з ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 02.06.2025 у справі №639/3631/25 суд дійшов висновку, що спір між керівником Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Черкашиним Д.О. про усунення перешкод у користуванні майном, яке використовується відповідачем в підприємницькій діяльності, не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

За твердженнями прокурора, в даному випадку окружною прокуратурою встановлено наявність порушень вимог чинного законодавства, пов`язаних з самовільним зайняттям під самочинне будівництво земельної ділянки комунальної форми власності, а також незаконного розміщення та реєстрації об`єктів нерухомого майна, що стало підставою для передачі в оренду земельної ділянки всупереч вимогам ст. 134 ЗК України.

Зокрема, встановлено порушення прав територіальної громади при самовільній забудові земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровано нежитлову будівлю літ. "А-1", загальною площею 63,2 кв.м. з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №101.

Державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспаряном Г.А. 21.12.2018 прийнято рішення про державну реєстрацію, індексний номер: №44856760, з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №101 (номер запису про право власності №29675949), а саме: нежитлової будівлі літ. "А-1" розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також внесено відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: інформаційної довідки №413843260 від 18.02.2025, підставою виникнення права власності слугував технічний паспорт б/н, виданий ТОВ "АМРА ГРУП" у 2018 році.

Відповідно до технічного паспорту та експлікації, виданих 22.08.2018 ТОВ "АМРА ГРУП", нежитлова будівля літ. "А-1" займає загальну площу 63,2 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому право власності на згадану нежитлову будівлю, яке було зареєстроване за ОСОБА_1., припинене 21.03.2019, у зв`язку з відчуженням часток будинку іншій особі та проведенням за нею в цей же день державної реєстрації права часткової власності на будівлю, а саме:

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. "А-1" за адресою: АДРЕСА_1 , від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №651), номер відомостей про речове право - 30812087;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на підставі договору дарування 1/2 частки нежитлової будівлі літ. "А-1" від 21.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №656), номер відомостей про речове право - 31225849.

В подальшому згідно з договором дарування від 17.04.2019 (реєстровий №1126), посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., право власності на частки нежитлової будівлі літ. "А-1" за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), номер відомостей про речове право - 31225849.

В п.3 вказаних договорів дарування №651, 656, 1126 вказано, що земельна ділянка, на якій розташоване майно - не приватизована. Документи на приватизацію не подавались, інших прав щодо земельної ділянки у третіх осіб не має.

Водночас, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під нежитловою будівлею у згаданих договорах не міститься.

Надалі на підставі договору купівлі-продажу №759 від 27.02.2024, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) здійснили продаж належних їм часток (по 1/2) нежитлової будівлі літ. "А-1", розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , Черкашину Денису Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Прокурор стверджує, що укладення договорів дарування та купівлі-продажу без зазначення кадастрового номера земельної ділянки вказує на відсутність такого кадастрового номера, прав у дарувальника та продавців на земельну ділянку та відчуження розташованої на цій ділянці нежитлової будівлі всупереч встановлених законом вимог, що порушує права та інтереси Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, як законного власника відповідної земельної ділянки.

На теперішній час, саме за Черкашиним Денисом Олександровичем зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1", розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до даних Державного реєстру речових прав.

Як зазначає прокурор, документи, надані ОСОБА_1 для реєстрації об`єкта нерухомого майна вперше з відкриттям розділу державному реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. "А-1", розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

За твердженнями прокурора, жодних посилань на правовстановлюючі документи, якими б підтверджувалась належність ОСОБА_1 відповідного об`єкту нерухомого майна, наявність документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію вказаного закінченого будівництвом об`єкта, присвоєння йому у встановленому законом порядку відповідної поштової адреси, ні означений технічний паспорт, ні інші матеріали реєстраційної справи, всупереч чч.1, 3 п.41, п. 42 Порядку, не містять.

Вивченням відомостей з Єдиного адресного реєстру міста Харкова (https://geo_portal.com.ua/kharkiv/index.html) встановлено відсутність відомостей щодо присвоєння адреси нежитловій будівлі: літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_1 .

Вивченням даних Реєстру дозвільних документів (сайт https://dabi.gov.ua), а також Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності, https://e construction.gov.ua/ua/sarch_in_registers/search), встановлено, що інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі: літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_1 , - відсутня.

Отже, на думку прокурора, рішенням державного реєстратора Гаспаряна Г.А. з індексним номером 44856760 узаконено самовільне присвоєння номеру об`єкту нерухомості, що суперечить затвердженому Порядку присвоєння адрес об`єктам нерухомості, розташованим на території міста Харкова.

Так, документи, надані державному реєстратору, не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно.

Водночас, як зазначає прокурор, такими діями державного реєстратора порушено інтереси Харківської міської територіальної громади, представником якої є Харківська міська рада, адже своїм рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста Харкова, яке проведено на земельній ділянці комунальної власності.

Однак, за результатами опрацювання відомостей з Єдиного міського реєстру актів Харківської міської ради, встановлено відсутність рішень щодо збереження об`єкту самочинного будівництва, що є порушенням Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженим рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011 №390/11 "Про затвердження Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом", зі змінами.

Крім того, за твердженням прокурора, жодних речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на якій збудовано нежитлову будівлю літ. "А-1", жодна особа до 2024 року не набувала.

Окружною прокуратурою направлявся лист в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 20.02.2025 за №52-106-1157вих-25 до Харківської міської ради щодо встановлених порушень земельного законодавства.

Департаментом земельних відносин Харківської міської ради листом від 28.03.2025 за №2554/0/225-25 повідомлено про те, що за наявною в Департаменті інформацією, рішенням 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок" від 19.08.2024 №635/24 Черкашину Денису Олександровичу затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності площею 0,0180 га (кадастровий номер :05:027:0002) за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ."А-1" з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_1 . Надано в оренду строком до 01.09.2029 вищевказану земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення, між Харківською міською радою та Черкашиним Денисом Олександровичем укладено договір оренди землі від 27.11.2024 № б/н на користування земельною ділянкою, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. "А-1" з оглядовою ямою та навісом), строком до 01.09.2029 (номер запису про інше речове право: 57866260, дата державної реєстрації 03.12.2024).

Відповідно до пункту 3 зазначеного договору на земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "А-1".

За умови встановлення факту самовільного будівництва на земельній ділянці, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, за адресою: АДРЕСА_1 , належним способом захисту порушених прав Харківської міської ради є звернення з вимогою про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Заходи цивільно-правового характеру щодо знесення об`єкту нерухомого майна або визнання права власності на вказаний об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням листа окружної прокуратури, Департаментом не вживались.

Відповідно до відповіді КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради від 18.03.2025 №3108/04-12/25 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_1 , відомості щодо інвентаризації та реєстрації права власності станом на 31.12.2012 нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 63,2 кв.м. відсутні.

Оскільки Харківська міська рада, як власник відповідної земельної ділянки, не надавала згоди на будівництво на її земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, вона має право вимагати усунення будь-яких порушень її прав як власника земельної ділянки.

Оскільки відповідна нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 63,2кв.м., є самочинним будівництвом, право власності на неї, незважаючи на проведену державну реєстрацію цього права, у Черкашина Д.О. не виникало.

Отже, на думку прокурора, вказане вище свідчить про передачу в оренду Харківською міською радою Черкашину Денису Олександровичу земельної ділянки з кадастровим номером :05:027:0002 за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. "А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_1, м. Харкова (Новобаварський район), всупереч вимогам ст. 134 ЗК України.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , розташована у межах міста Харкова та не перебувала у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради.

Як вказує прокурор, оскільки зазначена земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а нежитлова будівля літ. "А-1", розташована на ній, є об`єктом самочинного будівництва, то належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою (у даному випадку - Харківська міська рада) є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Харківська міська рада визначила способом захисту порушених інтересів територіальної громади в даному випадку - визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельну ділянку площею 0,0180 га з кадастровим номером :05:027:0002 зареєстровано 14 травня 2024 року; цільове призначення: 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийка літ. "А-1" з оглядовою ямою та навісом).

В подальшому, сформовану земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) було надано в оренду із земель територіальної громади м.Харкова за рахунок земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (автомийки літ. "А-1" по АДРЕСА_1 ) строком до 01.09.2029.

Отже, на момент придбання Черкашиним Д.О. за Договором купівлі-продажу від 27.02.2024 об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. "А-1" загальною площею 63,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , спірна земельна ділянка з кадастровим номером :05:027:0002 не була сформована.

Однак, як вже було зазначено прокурором, він вважає, що Черкашин Д.О. не мав права отримати таку ділянку в користування на позаконкурентних засадах, оскільки самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності, але всупереч зазначеним нормам земельного законодавства, Харківська міська рада шляхом прийняття підпункту 43 Додатку 1 до Рішення Харківської міської ради від 19.08.2024 за № 635/24 "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок", надала Черкашину Д.О. в оренду земельну ділянку (кадастровий номер :05:027:0002) площею 0,0180 га із земель територіальної громади м. Харкова на позаконкурентних засадах (без проведення земельних торгів).

У подальшому на підставі вказаного рішення Харківської міської ради між останньою та Черкашиним Д.О. укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 27.11.2024.

Відповідно до п. 2 вказаного договору за земельній ділянці розміщено об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ. "А-1".

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Однак, земельні торги не проводились та право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :05:027:0002 було надано Черкашину Д.О. Харківською міською радою.

Таким чином, прокурор вважає, що з огляду на те, що рішення Харківської міської ради щодо надання земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 в оренду Черкашину Д.О. є незаконним і слугувало підставою для подальшого оформлення права користування (договору оренди) на зазначену земельну ділянку, то останній не відповідає закону та порушує права власника.

У зв`язку з наведеним, договір оренди землі підлягає визнанню недійсним у судовому порядку та оскільки у відповідача відсутнє право власності на зазначену земельну ділянку, вона підлягає поверненню територіальній громаді в особі Харківської міської ради.

Також прокурор вказує, що належними відповідачами за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є особи, які придбали об`єкт самочинного будівництва у забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт: тобто не забудовник, а саме, останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво, про що вказав Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21.

Таким чином, належним позивачем у справі про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди є Харківська міська рада, а належним відповідачем - Черкашин Д.О., як останній набувач, за яким на теперішній час зареєстроване право власності на майно.

Прокурор наполягає на тому, що об`єкт нерухомого майна - автомийка літ. "А-1 з оглядовою ямою та навісом) по АДРЕСА_1 у м. Харкові є самочинним будівництвом, а тому державна реєстрація права власності на неї незаконна, оскільки її здійснено за відсутності документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку. Оскільки Харківська міська рада, як уповноважений орган не вжила заходів щодо поновлення інтересів територіальної громади м. Харкова, що призводить до негативних наслідків у вигляді незаконного заволодіння особами комунальним майном, то прокурор звернувся з цим позовом про визнання за позивачем права власності на цей об`єкт на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України.

Щодо наявності підстав представництва прокурором інтересів держави при зверненні з позовом у даній справі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно дост.131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, у випадках, визначених Законом, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

За змістом цього рішення, під поняттям "орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у ч.2 ст.2 ГПК України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади; під представництвом прокуратурою України інтересів держави в господарському суді за замістом ст.131-1 Конституції України та ст.45 ЦПК України треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави, які включають подання прокурором до суду загальної юрисдикції позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.

Частиною 2 статті 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до частини 2 статті 327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Пунктом "б" статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: - усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; - земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" система місцевого самоврядування включає територіальні громади, сільські, селищні, міські ради, сільських, селищних, міських голів, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, органи самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Статтею 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачені повноваження міської ради у сфері регулювання земельних відносин.

Відповідно до статей 12, 122 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить зокрема розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з частиною 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що виконує повноваження власника земельних ділянок комунальної власності на території міста Добропілля, а також суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на відповідній території.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтереси держави".

Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 визначено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, а, отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом.

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 918/153/19 зазначив: "Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи".

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії", заява № 42454/02, п. 35).

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із частиною 3 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц викладено позицію щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді.

Зокрема, у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Поряд з викладеним, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначено, що за подібних обставин необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства й відповідача, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Проте з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це належним чином.

Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або належним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі № 921/31/18.

Прокурор в позовній заяві зазначив, що його звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо самочинного будівництва, а також щодо реєстрації права власності Харківська міська територіальна громада позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва.

Разом із тим аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

Таким органом у вказаному випадку є Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності як орган місцевого самоврядування.

При цьому в першому із згаданих "виключних випадків" прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під "нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій", у зв`язку з чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

В постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд вказав, що здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про рушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на зазначене порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Установлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Таким чином, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

При цьому, нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 справі № 806/1000/17 та від 28.11.2018 у справі № 914/2612/17.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 20.02.2025 № 52-206-1157 вих-25 Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова повідомлено Харківську міську раду про обставини порушення інтересів територіальної громади внаслідок знаходження на спірній земельній ділянці самочинно збудованої спірної будівлі, у зв`язку з чим запропоновано цьому органу місцевого самоврядування вжити заходи до поновлення порушеного права шляхом звернення з позовом на підставі ч. 4 статті 376 ЦК України про знесення самочинного будівництва, або про визнання права власності на нього відповідно до ч. 5 цієї статті , повідомивши прокуратуру про вжиті заходи.Одночасно позивача попереджено, що в разі незвернення з відповідним позовом прокуратура відповідно до вимог ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" має намір скористатися своїм правом на його подання та запропоновано позивачу в разі неподання позову, визначитись з ефективним способом захисту.

Листом від 28.03.2025 2554/0/225-25 до прокуратури надійшла відповідь на вказане повідомлення від Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, в якій зазначено, що за умови встановлення факту самовільного будівництва на земельній ділянці, площею 0,0180 га, кадастровий номер :05:027:0002, за адресою: м. Харків, вул. Семінарська, 97, належним способом захисту порушених прав Харківської міської ради є звернення з вимогою про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Також зазначено, що Департаментом не вживалися заходи цивільно-правового характеру (пред`явлення позову) в даному випадку.

Таким чином, незважаючи на звернення прокурора до уповноваженого органу на виконання відповідних повноважень - Харківської міської ради, жодних заходів щодо поновлення інтересів Харківської міської територіальної громади органом місцевого самоврядування не вжито.

Листом від 06.06.2025 року №52-106-3539вих-25 на виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", окружною прокуратурою попередньо, до звернення з цим позовом до суду, повідомлено Харківську міську раду щодо прийняття рішення про представництво інтересів держави в її особі, шляхом подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на самочинне збудоване майно за територіальною громадою, визнання договору оренди недійсним, у зв`язку з тим, що Харківською міською радою, незважаючи на її повідомлення прокуратурою листом від 20.02.2025 про наявність на її земельній ділянці об`єкта самочинного будівництва, до цього часу не вжито заходів цивільно-правового характеру на захист порушеного права, а у відповідь на вказане повідомлення прокуратури листом від 28.03.2025 повідомлено про те, що такі заходи не вживались, що свідчить про бездіяльність цього органу.

З наведеного вбачається , що прокурором дотримано встановлений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок щодо повідомлення Харківської міської ради як компетентного органу про намір звернення до суду в інтересах держави з позовом у даній справі та невчинення останньої за наявності достатнього часу жодних заходів щодо відповідного захисту інтересів територіальної громади, шляхом подання позову, що є достатньою підставою стверджувати про прояв позивачем бездіяльності, яка надає прокурору право для звернення з даним позовом.

Наведеним спростовуються доводи відповідача щодо неповідомлення прокуратурою про намір звернення з вимогою про визнання спірного договору недійсним, оскільки про це прямо зазначено у листі від 06.06.2025. До того ж позивач ще у відповідь на первісне повідомлення прокуратури про виявлене порушення від 28.02.2025 листом від 28.03.2025 вже повідомив про свою бездіяльність у вигляді неподання будь-якого позову для усунення такого порушення та в подальшому, навіть після повторного повідомлення прокуратури про відповідне порушення та її намір подання позову, не відповівши на таке повідомлення, не висловив жодного наміру захищати інтереси територіальної громади та взагалі не посилався на недостатність часу звернення з вимогою про визнання спірного договору недійсним, що є достатньою підставою вважати наявним протягом тривалого часу прояву його бездіяльності, як підстави для подання прокуратурою в інтересах держави в особі позивача позову у даній справі,що не потребує будь-яких узгоджень з боку останнього .

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно зазначив, що прокурор відповідно до вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави в особі позивача, обґрунтувавши, у чому полягає порушення цих інтересів, а тому підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі в особі позивача.

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 Цивільного кодексу України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) віднесено земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено обов`язковість державної реєстрації речових права на нерухоме майно та їх обтяження, та зазначено, що такі права виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Виходячи зі змісту наведених норм, чинне законодавство відносить до об`єктів нерухомого майна речі, за такими критеріями як міцний зв`язок із землею (стаціонарність, капітальний характер), яка може забезпечуватися зокрема наявністю такої несучої конструкції як фундамент, та неможливість переміщення речі без її знецінення та зміни цільового призначення, а державна реєстрація проводиться щодо прав на майно, яке вже має ознаки нерухомості і така реєстрація за прямою вказівкою закону визначає момент виникнення прав саме на нерухоме майно, а тому не може бути критерієм віднесення його до нерухомості, оскільки за законом первинним є об`єкт, а виникнення прав щодо нього є похідним.

Тобто, за чинним законодавством, майно визнається нерухомістю у силу своїх природних властивостей (міцний зв`язок із земельною ділянкою), капітального характеру та неможливістю переміщення без його знецінення та зміни призначення, а державна реєстрація виступає наслідком створення об`єкта нерухомості, умовою виникнення прав на нього та відповідно засобом введення його до цивільного обороту, не має самостійного правовстановлювального значення і проводиться на підставі визначених законом правовстановлювальних документів.

Стаття 331 Цивільного кодексу України регулює питання щодо набуття права власності на новостворене нерухоме майно та об`єкти незавершеного будівництва, які створено без порушення чинного законодавства.

Згідно з цією статтею право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі(частина 1).

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації(частина 2).

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону(частина 3).

Натомість статтею 376 Цивільного кодексу України врегульовано питання самочинного будівництва об`єктів, тобто такого, яке здійснено з порушенням чинного законодавства.

Згідно з частиною 1 зазначеної статті, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом з цим, згідно з частиною 3 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, а частина 5 цієї статті передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене(частина 6 ).

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову(ч. 7) .

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

За змістом норми ч. 5 статті 376 Цивільного кодексу України, яку прокурор визначив правовою підставою для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем, умовами для її застосування є:наявність у позивача права власності на земельну ділянку, на якій таке майно розташоване; наявність у такого майна статусу самочинного будівництва; відсутність порушення внаслідок визнання за позивачем права власності на відповідне нерухоме майно прав інших осіб.

За визначенням самочинного будівництва, наведеного у частині 1 статті 376 Цивільного кодексу України, умовами для кваліфікації нерухомого майна як самочинного будівництва є наявність однієї з наступних ознак:

- майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

- майно збудоване без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту;

- майно збудоване з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з цим слід враховувати, що державна реєстрація речового права є похідною технічною дією, яка може проводиться лише на підставі правовстановлювального документа, який підтверджує факт набуття речового права, а отже така реєстрація безпосередньо не створює такий факт та не має самостійного правовстановлювального характеру. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має, а тому сама по собі не є підставою та способом набуття права власності, є лише офіційним визнанням з боку держави вже набутого особою права. З урахуванням наведеного, сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.

Відповідна правова позиція щодо відсутності самостійного правовстановлювального характеру державної реєстрації узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах: Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 906/538/16 та від 21.01.21 у справі № 910/27779/14;Об`єднаної Палати Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18; Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 та від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та постанові Верховного Суду від 16.09.2025 року у cправі № 916/757/24.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наявність повноти судового захисту залежить від дій суду, який відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України повинен справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, ураховуючи частину третю цієї ж статті.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом наведених норм, спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.Тобто це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути ефективними, тобто приводити до реального поновлення порушеного права(забезпечення припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняти неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного -забезпечити отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (оспорювання, невизнання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із цим , або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкамЗ цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Зазначена правова позиція щодо способів захисту узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16,постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 910/23488/17 та від 12.12.2019 у справі № 910/1997/18, від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).

Суди повинні встановити, настання яких дійсних правових наслідків прагне досягнути позивач шляхом подання позову і чи за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав та інтересів.

Перелік способів захисту, зазначений в ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України не є вичерпним, та суду надано право захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України)

Зазначена правова позиція щодо ефективності способів захисту узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16,постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 910/23488/17 та від 12.12.2019 у справі № 910/1997/18, від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другоїстатті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положеньстатті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу Українипорядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Зазначена правова позиція щодо способу захисту власника земельної ділянки, на якій іншою особою здійснено самочинне будівництво викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від в 15.11.2023 у справі № 916/1174/22

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 3 цієї серед основних засад (принципів) господарського судочинства визначено, зокрема, змагальність сторін.

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, в той час як частиною 4 цієї статті встановлено заборону суду збирати докази , що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з цим, статті 73 Господарського процесуального кодексу України, визначає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 22 липня 2024 року у справі № 924/1096/20 відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з врахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує,зокрема, питання щодо того, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, від 18.04.2023 у справі № 909/952/21.

Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо доведеності прокурором та позивачем наявності у спірного нерухомого майна статусу самочинного будівництва, з огляду на те, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено наявність у спірного майна ознак самочинного будівництва.

Як зазначено вище, за доводами прокурора, з якими погодився суд першої інстанції, наявність у спірної будівлі ознак самочинного будівництва в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України підтверджується тим, що первісна реєстрація права власності на зазначену будівлю, 21.12.2018 з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна № 101 (номер запису про право власності 29675949) за ОСОБА_1 , всупереч чинного на час такої реєстрації законодавства проведена на підставі технічного паспорту б/н, виданого ТОВ «Амра Груп» у 2018 році, який сам по собі не є правовстановлювальним документом, оскільки п. 41 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2512.2015 № 1127, у редакції, чинній на час проведення відповідної реєстрації передбачав подання для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, окрім технічного паспорту, також документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Разом з цим прокурор зазначив, що вивченням даних Реєстру дозвільних документів (сайт https://dabi.gov.ua), а також Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (Реєстр будівельної діяльності, https://e construction.gov.ua/ua/sarch_in_registers/search), встановлено, що інформація про документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нежитлової будівлі: літ."А-1", загальною площею 63,2 кв.м., по АДРЕСА_1, в м. Харкові, - відсутня.

Виходячи з диспозиції ч. 1 статті 376 Цивільного кодексу України, наявність ознак самочинного будівництва, пов`язуються з об`єктами нерухомого майна, які збудовані або будуються, у той час як ч. 2 статті 331 Цивільного кодексу України моментом створення нерухомого майна, яке не є об`єктом незавершеного будівництва, а є збудованим, визначає час завершення його будівництва, з чого вбачається те, що наявність у відповідного новозбудованого нерухомого майна ознак самочинного будівництва має визначатися відповідністю його вимогам законодавства, яке діяло саме на момент завершення будівництва.

Сторони у справі не посилаються та з матеріалів справи не вбачається, що спірна будівля перебуває у процесі будівництва, тобто є об`єктом незавершеного будівництва, а тому її слід вважати новоствореним нерухомим майном.

Положення частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлюють, що за ззагальним правилом право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), але у випадку, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, момент набуття права власності пов`язується з моментом його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, такий момент пов`язується з моментом державної реєстрації.

Проте, як зазначалось вище, державна реєстрація речового є похідною технічною дією, яка може проводиться лише на підставі правовстановлювального документа, який підтверджує факт набуття речового права, а отже така реєстрація безпосередньо не створює такий факт та не має самостійного правовстановлювального характеру. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має, а тому сама по собі не є підставою та способом набуття права власності, є лише офіційним визнанням з боку держави вже набутого особою права.

З огляду на наведене, умови для первісного набуття права власності на завершене будівництвом нерухоме майно, як і наявність у нього ознак самочинного будівництва, визначаються законодавством, яке діяло на час створення цього майна, тобто на момент завершення будівництва і державна реєстрація, як похідна технічна процедура проводиться на підставі документів, які підтверджують наявність відповідних підстав набуття права власності саме на момент завершення будівництва.

Разом з цим прокурором та позивачем не надано та у матеріалах справи відсутні докази щодо часу завершення будівництва спірної нежитлової будівлі, й відповідно, зазначеними учасниками справи не доведено того, чи містило чинне на час побудови цього нерухомого майна законодавство вимоги щодо отримання дозвільних документів на таке будівництво, виділення земельної ділянки під відповідне будівництво та проведення процедури прийняття такого майна в експлуатацію, яка за законодавством, яке діяло з часу запровадження відповідної процедури та по теперішній час (Порядки № № 499, 1243, 923, 461) передбачало перевірку відповідності збудованого об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам і правилам, тобто вимоги, недотримання яких ч. 1 статті 376 Цивільного кодексу України пов`язується з наявністю у збудованого об`єкта нерухомого майна статусу самочинного будівництва.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05.08.1992 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна, що будувався до 05.08.1992 й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Разом з цим відповідач стверджує, що спірна будівля вже існувала у 1990 році і щодо неї між забудовником та Харківською міською радою існували певні правовідносини .

Як правильно зазначив відповідач в апеляційній скарзі, висновок суду про те, що первинна державна реєстрація права власності на спірну будівлю 21.12.2018 з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна № 101 було всупереч законодавству проведено за відсутності визначених законодавством правовстановлювальних документів лише на підставі технічного паспорту, виданого ТОВ «Арма Груп», є необґрунтованим, оскільки підставою для таких висновків слугували викладені у позовній заяві аналогічні доводи прокурора, у той час як у матеріалах справи відсутня повна копія реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 101, а також прокурором надано лише частину технічного паспорту на нежитлову будівлю літ «А-1» по АДРЕСА_1 , а саме першу сторінку та експлікацію, в яких відсутні відомості щодо часу завершення будівництва цього об`єкту нерухомого майна.

З огляду на наведене, сама по собі відсутність під час первісної державної реєстрації права власності на спірну нежитлову будівлю документу про прийняття її в експлуатацію та документів щодо виділення земельної ділянки під таке будівництво, за відсутності даних щодо часу завершення будівництва такого об`єкта нерухомого майна, який дозволяє встановити наявність на такий момент відповідних вимог законодавства, не може свідчити про наявність у відповідного об`єкта статусу самочинного будівництва та про відсутність факту первісного набуття права власності на нього.

Натомість у даному випадку прокурор та позивач не довели не тільки часу завершення будівництва спірної будівлі, але й обставини щодо того, який повний перелік документів подавався для проводення первісної державної реєстрації права власності на нього за ОСОБА_1 , у зв`язку з чим недоведеним є доводи прокурора як щодо наявності у зазначеного майна статусу самочинного будівництва, так і відсутності факту первісного набуття права власності на нього, й відповідно набуття такого права відповідачем як кінцевим набувачем на підставі похідних способів набуття - за відповідним ланцюгом правочинів.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до положень статей 13, 73 Господарського процесуального кодексу України тягар доведення вказаних обставин покладено на прокурора та позивача, які на них посилаються в обґрунтування позовних вимог.

Оскільки прокурор та позивач не довели наявність у спірної нежитлової будівлі статусу самочинного будівництва, а також того, що відповідач не набув права власності на нього, відсутні визначені ч. 5 статті 376 Цивільного коексу України умови для визнання права власності на це майно за позивачем як власником земельної ділянки, на якій таке майно розташоване, а також відсутні визначені ч. 1 статті 203, ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним договору оренди зазначеної земельної ділянки від 27.11.2024, як такого що укладений без проведення земельних торгів всупереч вимогам ст. 134 Земельного кодексу України, якими в якості виключення із загального правила щодо передачі земельних ділянок комунальної власності в оренду на конкурентних засадах(на земельних торгах) визначено розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб й похідних позовних вимог про зобов`язання відповідача передати позивачу спірну будівлю та земельну ділянку за актом приймання передачі.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що навіть якщо припустити наявність у спірної будівлі статусу самочинного будівництва, це все одно в даному випадку не надавало б підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.

Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності. Водночас, зазначені норми допускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності перебачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна).

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України, визнання права власності на самочинно збудоване майно за власником земельної ділянки, не може порушувати прав інших осіб.

Справа, що розглядається ініційована прокурором на захист інтересів держави, що зумовлює застосування до спірних правовідносин положення ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і застосовується судами України як частина національного законодавства.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Ця стаття містить три окремі норми: перша, виражена у першому реченні першого абзацу, - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном. Друга, закладена у другому реченні того ж абзацу, - охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя, закріплена у другому абзаці, - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Разом з цим, втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Частиною 2 статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ визначив, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. The Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74).

У пункті 102 рішення у справі "Зеленчук і Цицюра проти України" (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції констатовано, що суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є "практичними та ефективними". Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті необхідно наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який необхідно враховувати оцінюючи поведінку держави (рішення у справі "Броньовський проти Польщі" ("Broniowski v. Poland"), заява № 31443/96, пункт 115).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Зміст позову у даній справі передбачає втручання у право власності відповідача на спірне майно шляхом визнання його за позивачем (позбавлення). Цей спосіб передбачений законом, проте його застосування передбачає дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства (позивач) та відповідача.

Так ЄСПЛ зазначає, щоб бути сумісним із загальним правилом, викладеним у першому реченні першого абзацу статті 1 Протоколу № 1, втручання у право на мирне володіння "майном", окрім того, що має бути передбачене законом і застосовуватися в суспільних інтересів, також повинно досягти "справедливого балансу" між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту фундаментальних прав особи (Beyeler v. Italy [ВП], 2000, § 107; Aliљiж and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], 2014, § 108)

Встановлюючи, чи було виконано цю умову, Суд має вичерпно розглянути застосовні процедури (AGOSI v. the United Kingdom, 1986, § 55; "Боулер Інтернешенал Юніт проти Франції" (Bowler International Unit v. France), 2009, §§ 44-45; Jokela v. Finland, 2002, § 45; Denisova and Moiseyeva v. Russia, 2010, § 59; "Мікроінтелект ООД проти Болгарії" (Microintelect OOD v. Bulgaria), 2014, § 44). Крім того, навіть у ситуаціях, коли жодні окремі процесуальні недоліки самі по собі не впливають вирішальним чином на пропорційність заходу конфіскації, Суд повинен брати до уваги їхній сукупний ефект. Якщо разом узяті відповідні фактори призводять до невизначеності та неточності, вони можуть зробити конфіскацію непропорційною законній меті, що переслідується ("Тодоров та інші проти Болгарії" (Todorov and Others v. Bulgaria), 2021, § 211).

Коли майно фізичної особи підлягає експропріації, має існувати процедура, яка забезпечує загальну оцінку наслідків експропріації, включаючи надання компенсації щодо вартості експропрійованого майна, визначення носіїв права на компенсацію та будь-які інші питання, пов`язані з експропріацією, а також судові витрати ("Альфа Гласс Анонімі Емборікі Етаіріа Посібник зі статті 1 Протоколу № 1 - Захист власності Європейський суд з прав людини 34/107 Останнє оновлення: 28.02.2023 Ялопінакон проти Греції" (Alfa Glass Anonymi Emboriki Etairia Yalopinakon v. Greece), 2021, § 36; "Палка та інші проти Чеської Республіки" (Pбlka and Others v. the Czech Republic), 2022, §§ 62-50). В останній справі Суд встановив, що хоча не можна сказати, що система компенсації з використанням таблиць і ставок, виданих адміністрацією, була проблематичною як така, чеське законодавство, яке діяло у відповідний час, не передбачало "процедури, що забезпечує загальну оцінку наслідків експропріації". Крім того, у справі Yavuz Цzden v. Turkey, 2021, §§ 78-87, де земельну ділянку заявника було визначено як зону військової безпеки, запроваджена правова база не передбачала механізму належного дотримання прав заявника, а компенсацію виплачено не було.

Неспроможність національних органів влади збалансувати приватні інтереси, залучені у справі, та суспільні інтереси також може бути висунуто як претензію до держави-відповідача (Megadat.com SRL v. Moldova, 2008, § 74), а неспроможність національного суду провести аналіз пропорційності може призвести до порушення статті 1 Протоколу № 1 ("Поле проти Сполученого Королівства" (Paulet v. the United Kingdom), 2014, §§ 68-69). Подібним чином автоматичний, загальний і негнучкий захисний захід невизначеної тривалості може призвести до порушення (Uzan and Others v. Turkey, 2019, § 193).

Як зазначено вище, відповідач ФОП Черкашин Д.О. не є забудовником спірної будівлі та придбав її похідним способом за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу, який за своєю характеристикою є оплатним і при цьому він є особою що придбав це майно після його неодноразового відчуження за ланцюгом правочинів (як 4-й набувач).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Отже, законодавець, задекларувавши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Верховний Суд неодноразово при розгляді спорів, які виникли з різного характеру та виду правовідносин наголошував на тому, що принципи цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії (постанова Верховного Суду від 07.03.2023 у справі №913/864/21 (п.7.40); постанова Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №909/595/21 (п.7.41); постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №904/3614/20 (п.6.30); постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/6870/21 (п.5.2) , отже тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Під добросовісністю слід розуміти суб`єктивні уявлення конкретної особи про добросовісність її дій та об`єктивну відповідність цих дій стандартам поведінки у відповідній сфері діяльності.

Отже за своїм змістом добросовісність має одну із функцій, за якою правило, обов`язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості.

Таким чином, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

В цьому зв`язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів, для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів. Суди приймають рішення "contralegem" (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін договору результату.

Таким чином, "концепція добросовісності може використовуватися в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила".

Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 12.10.2022 № 369/3261/17 про знесення самочинного будівництва зауважив, що встановлення добросовісності/недобросовісності дій відповідача, має важливе значення для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, і залежно від встановлених обставин правильного вирішення спору по суті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 46.1)). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Щодо критерію пропорційності, Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача у разі набуття майна за відплатним договором.

Крім того, якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).

Таким чином, під час набуття права власності на спірну будівлю та права оренди та користування земельною ділянкою, на якій ця будівля розташована, відповідач, покладаючись на достовірність відомостей державного реєстру та процедуру нотаріального посвідчення договору, діючи на підставі чинних рішень позивача як органу місцевого самоврядування, який у прийнятих рішеннях висловив волевиявлення на збереження об"єкта нерухомості відповідача та укладеного з ним на підставі таких рішень договору на правомірне користування спірною земельною ділянкою, діяв у межах правомірних очікувань та принципу належного самоврядування, у той час як подальша повіденка позивача щодо підтримання позовних вимог прокурора про визнання за позивачем права власності на вказану будівлю та визнання недійсним зазначеного договору оренди землі є суперечливою, а отже суперечить принципу належного урядування та добросовісності.

Колегія суддів зауважує, що прокурор, посилаючись в позовній заяві на те, що задоволення позову не порушуватиме гарантії, передбачені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, з огляду на те, що відповідач діяв недобросовісно, адже незаконно отримав в оренду первинну земельну ділянку, не навів жодного обґрунтування щодо того, в чому на його думку полягала така недобросовісність, у той час як таке твердження спростовується вищенаведеним.

З огляду на вищенаведене, а саме, те, що відповідач як набувач спірної будівлі за нотаріально-посвідченим оплатним договором після її неодноразового відчуження мав покладатися на достовірність відомостей державного реєстру речових прав щодо наявності права власності у продавця та на саму процедуру нотаріального посвідчення, а також на позитивне вирішення позивачем як представницьким органом власника земельної ділянки, на якій ця будівля розташована, питання щодо розроблення та затвердження відповідного проекту землеустрою та надання її в оренду для розміщення та обслуговування цієї будівлі, а тому, проявивши розумну обачливість, не повинен був мати сумнівів у правомірності набуття права власності на будівлю та права оренди на земельну ділянку, колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що за обставин цієї справи, метою позивача як сторони спірного договору оренди, в інтересах якого прокурор звернувся до суду, був контроль за користуванням земельною ділянкою через недобросовісне заволодіння нею з боку відповідача, який для того, аби оминути конкурентні засади її придбання, надав недостовірну інформацію про наявність у нього права власності на об`єкт незавершеного будівництва позивачеві.

Разом з цим, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02..112021 у справі №925/1351/19, постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суддів від 28 .06.2023 року у справі № 755/2957/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15 (провадження № 14-190 цс 20), у пункті 43 чітко зазначила, що без встановлення обставин підтвердження недобросовісності дій, які були вчинені, неможливо переглядати всі юридичні факти, що виникли, змінилися чи припинилися. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності (п.120 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, провадження №12-37гс21).

При цьому, досліджуючи пропорційність втручання у право відповідача та легітимність мети такого втручання, суд звертає увагу, що прокурор, обґрунтовуючи підстави представництва держави в особі Харківської міської ради, послався на те, що розташування такого об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності обмежує права власника, яким є територіальної громади міста Харкова в особі Харівської міської ради, щодо здійснення повноважень користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що у свою чергу відповідно до положень ч. 2 статті 152 Цивільного кодексу України та ч. 5 статті 375 Цивільного кодексу України надає йому право вимагати усунення перешкод у здійсненні відповідних прав шляхом визнання за ним права власності на самочинно збудоване майно

При цьому прокурор послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду Касаційного господарського суду від 15.03.2023 у справі № 910/5501/21 щодо того, що визнання права власності впорядку ч. 5 статті 376 Цивільного кодексу України за позивачем як за власником земельної ділянки, на якій розміщено самочинне будівництво, дозволить ввести спірний об`єкт в експлуатацію шляхом подання ним до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність до експлуатації за формою, наведеною в додатку 5 до Порядку № 461, оскільки згідно 3 п. 10 цього, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він прийметься в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Проте, затвердивши відповідачу проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки комунальної власності та передавши її відповідачеві в оренду строком до 01.09.2029 для розміщення та експлуатації належної відповідачеві спірної нежитлової будівлі, Харківська міська рада на час подання позову вже здійснила розпорядження спірною земельною ділянкою, проявивши волевиявлення на тимчасове передання свого виключного права користування нею до вересня 2029 року відповідачу, відсторонившись таким чином від такого користування до вказаного строку, з метою отримання прибутку у вигляді орендної плати.

При цьому, колегія суддів враховує, що предметом спірного договору оренди землі є земельна ділянка площею 0,0180 га або 180 кв.м. або ділянка розміром приблизно 13,42 м. на 13,42 м. Разом з тим, жодного розрахунку щодо економічних очікуваних вигод територіальної громади міста Харкова в особі Харкіської міської ради в разі задоволення позовних вимог ні прокурор ні позивач не навели.

Разом з цим, за наведених обставин добросовісності набуття відповідачем права власності на спірну будівлю та права оренди на земельну ділянку, на якій вона розташована за волевиявленням позивача та за його бездіяльності як представницького органу власника щодо контролю знаходження на його території об`єктів самочинного будівництва, якщо припустити, що спірний об`єкт є таким будівництвом, та суперечливої поведінки позивача, надання саме йому, а не відповідачу можливості узаконення вказаної будівлі шляхом введення в експлуатацію на підставі рішення суду про визнання права власності на нього, очевидно суперечить критерію пропорційності втручання у право на мирне володіння майном.

При цьому колегія суддів враховує, що позивач по справі - Харківська міська рада , в інтересах якої поданий позов, ні в суді першої інстації, ні в суді апеляційної інстанції не висловлювався з приводу поданного прокурором позову.

У рішенні "Stretch v. the United Kingdom" (заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункти 37-41) ЄСПЛ досліджував межі справедливого балансу між правом на мирне володіння майном та дотримання принципу ultra vires, який служить гарантією проти зловживань владою з боку місцевих та інших заснованих за законодавством органів, не дозволяючи їм виходити за межі своєї компетенції, передбаченої національним законом. В наведеній справі ЄСПЛ дійшов висновку наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

У справі що розглядається, за встановленими вище обставинами відповідач не був учасником процедур, за якими відповідні державні органи прийняли в межах своєї компетенції рішення про первісну реєстрацію права власності на спірну будівлю за ОСОБА_1 та здійснювали подальшу реєстрацію права власності на неї при її неодноразовому відчуженні, та як зазначено вище, набувши право власності на спірне майно за похідним способом вже після його неодноразового відчуження за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, покладаючись при цьому на достовірність даних державного реєстру речових прав та процедуру нотаріального посвідчення, не знав та не міг знати, проявивши розумну обачливість, про можливі порушення при первісній реєстрації, про які стверджує прокурор.

Разом з цим, позивач, який є представницьким органом власника спірної земельної ділянки не вчиняв жодних дій щодо контролю за розміщенням на його території об`єктів самочинного будівництва, якщо припустити, що спірна будівля є таким об`єктом, протягом довготривалого часу його існування та надавши відповідачу згоду на розроблення проекту землеустрою щодо надання спірної земельної ділянки під розміщення та обслуговування цієї будівлі, затвердивши відповідачу відповідний проект землеустрою та надавши йому земельну ділянку в оренду для вказаних цілей, не заперечуючи проти позова прокурора про визнання за ним права власності на цю будівлю та визнання недійсним вказаного договору оренди земельної ділянки із зобов`язанням відповідача передати йому вказані об`єкти нерухомого майна, проявив суперечливу поведінку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції в обгрунтування підстав для задоволення позовних вимог послався на певні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 та в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.03.2023 у справі № 910/5501/21, які є нерелевантними до даної справи, з огляду на істотну відмінність у спірних правовідносинах, яка зумовлює відповідну відмінність у їх правовому регулювання, тобто відмінність за сутнісним критерієм, оскільки:

- у справі № 916/1174/22 відповідач був забудовником спірного нерухомого майна, у той час як у даній справі спірне майно набуте відпоівідачем як добросовісним набувачем за нотаріально посвідченим оплатним договором купівлі-продажу вже після його неодноразового відчуження та для його розміщення та експлуатації позивачем, як органом місцевого самоврядування, який виконує функції власника земельної ділянки, на якій таке майно розташовано, передану цю ділянку відповідачеві в оренду;

- у постанові у справі № 923/196/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила (п. 80 постанови) про пропорційність втручання у право власності відповідача, недобросовісність якого була встановлена судами по данній справі, шляхом застосування наслідків нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований зареєстрований за відповідачем об`єкт самочинного будівництва, з огляду на те, що метою позивача-міської ради як сторони спірного договору, яка звернулася до суду, був контроль за користуванням земельною ділянкою через недобросовісне заволодіння нею з боку відповідача, який для того, аби оминути конкурентні засади її придбання, надав недостовірну інформацію про наявність у нього права власності на об`єкт незавершеного будівництва позивачеві, такий об`єкт був і є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на спорудження цього об`єкта на первинній земельній ділянці, а тому у відповідача завідомо не було підстав претендувати на її придбання на неконкурентних умовах, у той час як у даній справі відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, після його неодноразового відчуження, який покладався на достовірність відомостей єдиного державного реєстру та на процедуру нотаріального посвідченння договору, за вищенаведених дій позивача з надання в оренду земельної ділянки для розміщення та експлуатації зазначеного майна;

- за обставинами справи № 910/5501/21 відповідачі кілька разів звертались до міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розміщення та експлуатації спірного нерухомого майна - об"єкта самочинного будівництва, але остання заперечувала проти надання земельної ділянки в користування, у той час як у даній справі позивач висловив волевиявлення на передання земельної ділянки в оренду відповідачу, затвердивши відповідний проект землеустрою та уклавши спірний договір оренди землі.

З огляду на наведену практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно дотримання справедливої рівноваги при втручанні у право мирного володіння майном, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що позовні вимоги у даній справі, окрім того, що є необґрунтованими, всупереч зазначених положень спрямовані на непропорційне втручання у права відповідача на мирне володіння майном, оскільки позбавлення права власності не це майно становитиме для нього індивідуальний надмірний тягар, враховуючи, що він як добросовісний набувач майна, який не є його забудовником, придбав його за відплатним нотаріально-посвідченим правочином після його неодноразового відчуження, і при цьому покладався на достовірність відомостей Єдиного державного реєстру речових прав щодо наявності права власності у продавців, не знав та не міг знати про дотримання забудовником порядку будівництва, буде позбавлений свого права на нього через помилки органів влади, допущені в рамках процедур, спеціально визначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, якими, зокрема, є процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, і відповідна втрата майна відбудеться за відсутності дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, визнання встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, у зв`язку з чим оскажуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Черкашина Дениса Олександровича задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 30.09.2025 у справі №922/2036/25 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.03.2026

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя В.В. Лакіза

Суддя П.В. Демідова