ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року Справа № 915/1096/25

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Шевченко Т.В.,

представника позивача: Мірчука В.В. (в режимі ВКЗ),

представників відповідачів та третьої особи: не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України,

до відповідача-1: Приватного підприємства Агротрейд Скадовськ,

відповідача-2: Державного підприємства СЕТАМ,

відповідача-3: приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Товариство з обмеженою відповідальністю спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями Євролакт (43010, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Дубнівська, буд.22Б),

про: визнання недійсними результатів проведеного електронного аукціону (торгів), визнання недійсним акту про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах, визнання електронного аукціону (торгів) таким, що не відбувся.

Згідно заяви позивача б/н від 27.10.2025 про зміну предмету позову: визнання недійсними результатів проведеного електронного аукціону (торгів), витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України через систему Електронний суд звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Приватного підприємства Агротрейд Скадовськ, Державного підприємства СЕТАМ, приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями Євролакт, в якій, з урахуванням заяви б/н від 27.10.2025 про зміну предмету позову, просило суд:

- визнати недійсними результати проведеного електронного аукціону (торгів), організованого Державним підприємством Сетам, реєстраційний номер лота №577904, що відбувся 25.06.2025, з реалізації нерухомого майна 7/100 частин головного виробничого комплексу літ.Д-2 загальною площею 1372,90 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Вознесенськ, вул.Молодогвардійська, 58-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1289548, оформлений протоколом №640620 проведення електронного аукціону (торгів) від 25.06.2025;

- витребувати з чужого незаконного володіння Приватного підприємства Агротрейд Скадовськ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями Євролакт нерухоме майно, що було реалізовано на електронному аукціоні (торгах), організованого Державним підприємством Сетам, реєстраційний номер лота №577904, що відбувся 25.06.2025, з реалізації нерухомого майна 7/100 частин головного виробничого комплексу літ.Д-2 загальною площею 1372,90 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Вознесенськ, вул.Молодогвардійська, 58-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1289548, оформлений протоколом №640620 проведення електронного аукціону (торгів) від 25.06.2025.

В обгрунтування вимог позивач вказує, що ПП «Агротрейд Скадовськ», яке стало переможцем оспорюваних електронних торгів, на момент проведення торгів з реалізації в межах виконавчого провадження нерухомого майна, було зареєстровано на тимчасово окупованій території України, що суперечить ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно якої правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, - є нікчемним, у зв`язку з чим, на переконання банку, результати електронного аукціону, проведеного 25.06.2025 за лотом №577904, - є недійсними.

На переконання АТ «Укрексімбанк», переможець оспорюваного електронного аукціону - ПП «Агротрейд Скадовськ» є недобросовісним набувачем заставного майна, оскільки достеменно знав, що його участь у електронному аукціоні суперечить нормам ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Ухвалою суду від 28.07.2025 позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

До того ж, ухвалою суду від 21.07.2025 задоволено заяву Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про забезпечення позову до подання позовної заяви. Накладено арешт на нерухоме майно - 7/100 частин головного виробничого комплексу літ.«Д-2» загальною площею 1372,90 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Вознесенськ, вул.Молодогвардійська, 58-А; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1289548.

Ухвалою суду від 11.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 26.09.2025.

Відповідач-1 - Приватне підприємство Агротрейд Скадовськ у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на наступне:

- на момент проведення торгів і укладення правочину не було порушення чинного законодавства України, що регулює договірні правовідносини в рамках проведених електронних торгів (аукціону), а саме Закону України «Про виконавче провадження», постанови Кабміну №719 від 27.11.2017 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна», наказу Мін`юсту №2831/5 від 29.09.2016 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», Цивільного кодексу України та інших, а ПП Агротрейд Скадовськ діяло в межах правосуб`єктності, мало рахунок в Україні, оплатило майно в законний спосіб, і держава в особі приватного виконавця та ДП СЕТАМ прийняла ці дії без зауважень;

- хоча юридична адреса могла бути на окупованій території, але ПП Агротрейд Скадовськ здійснювало господарську діяльність на підконтрольній Україні території у місті Херсон та місті Вознесенськ Миколаївської області; укладало договори з українськими контрагентами та здійснювало розрахунки через банківські установи України (рахунок 17.06.2025 відкрито в українському банку АТ КБ «ПриватБанк» ); з 06.08.2021 звітувало до податкових органів України, а саме ГУ ДПС у Херсонської області, АРК та м.Севастополі, сплачувало всі обов`язкові платежі, по яким заборгованість у ПП Агротрейд Скадовськ станом на 21.10.2025 відсутня, про що свідчать листи ГУ ДПС у Херсонської області, АРК та м.Севастополі №4768/6/21-22-13-02-16 від 21.10.2025 та №4819/6/21-22-04-05-14 від 23.10.2025;

- наразі немає прямої норми, яка б забороняла підприємству з юридичною адресою на окупованій території бути покупцем на електронних торгах, які проводить ДП «СЕТАМ», а отже, не можна автоматично визнати такий правочин нікчемним. ПП «Агротрейд Скадовськ» було допущене до торгів ДП «СЕТАМ»; сплатило гарантійний внесок; виконало фінансові зобов`язання, а організатор торгів (державна установа) та приватний виконавець не висунули претензій до статусу учасника, а отже, держава визнала ПП «Агротрейд Скадовськ» належним учасником оспорюваних банком торгів;

- на дату оформлення 02.07.2025 акту про реалізацію майна ПП «Агротрейд Скадовськ» мало місцезнаходження: Херсонська обл., м.Херсон, вул.Бучми, буд.20;

- ПП «Агротрейд Скадовськ» діяло добросовісно, не приховувало свій статус, оплатило майно офіційно, зареєструвало майно в Державному реєстрі речових прав, внесло майно в систему ДПС, як об`єкт через який провадиться діяльність приватного підприємства, тощо;

- відповідач-1 вважає, що сам позов АТ «Укрексімбанк» до ПП «Агротрейд Скадовськ» з вимогами про нікчемність торгів фактично має на меті насильницьке заволодіння майном відповідача-1, тобто створення ситуації, коли під виглядом «захисту порушеного права» позивач намагається позбавити відповідача-1 законно набутого права власності на нерухоме майно.

Разом з відзивом від відповідача-1 до суду надійшла заява від 04.09.2025, в якій останній просив суд поновити пропущений процесуальний строк на подання відзиву.

Ухвалою суду від 25.09.2025 поновлено відповідачу-1 строк для подання відзиву.

26.09.2025 судом відкладено підготовче засідання на 14.10.2025.

Позивач у відповіді на відзив на спростування доводів відповідача-1 вказує на хибність твердження ПП «Агротрейд Скадовськ», що моментом укладення договору купівлі-продажу за результатами електронного аукціону є дата складання акту про реалізацію майна - 02.07.2025, оскільки моментом укладення договору купівлі-продажу майна є дата проведення електронного аукціону - 25.06.2025, станом на яку ПП «Агротрейд Скадовськ» було зареєстровано на тимчасово окупованій території, що прямо суперечить ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

14.10.2025 судом відкладено підготовче засідання на 27.10.2025.

27.10.2025 від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 27.10.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-1 про скасування заходів забезпечення позову та відкладено підготовче засідання на 14.11.2025.

Ухвалою суду від 14.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2025.

03.12.2025 розгляд справи не відбувся, у зв`язку із повідомленням про замінування будівлі Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 03.12.2025 розгляд справи призначено на 23.12.2025.

У судовому засіданні 23.12.2025 до початку дослідження доказів судом відкладено розгляд справи на 22.01.2026.

22.01.2026 розгляд справи не відбувся, у зв`язку із знеструмленням будівлі Господарського суду Миколаївської області за графіком аварійного відключення в місті Миколаєві.

Ухвалою суду від 22.01.2026 розгляд справи призначено на 23.02.2026.

Відповідачі-2, 3 відзиву по суті позовної заяви до суду не надали, вимоги та доводи позивача не спростували.

Згідно ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник позивача позовні вимоги, в редакції заяви б/н від 27.10.2025 про зміну предмету позову, підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в ході розгляду справи заперечував проти задоволення вимог позивача.

Відповідачі та третя особа явку повноважних представників у судове засідання 23.02.2026 не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Господарським судом також враховано, що явка представників учасників справи не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників відповідачів.

У судовому засіданні 23.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 05.03.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23.01.2019 у справі №915/689/13, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2020, позов публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України задоволено частково.

В рахунок погашення наявної перед публічним акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України заборгованості за кредитним договором №151208К53 від 08.10.2008 та кредитним договором №151208К54 від 08.10.2008, укладеними в рамках Генеральної угоди №151208N4 від 08.10.2008, в розмірі 29130763,48 доларів США та 548969,64 грн звернуто стягнення на рухоме і нерухоме майно, що є предметом застави та іпотеки за:

- договором застави №151208Z131 від 08.10.2008 року укладеним між відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України, ідентифікаційний код 00032112, та товариством з обмеженою відповідальністю Євролакт, ідентифікаційний код 32332395, який посвідчений 08.10.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., зареєстрований в реєстрі за №3239, а саме - обладнання та інші основні засоби, транспортні засоби та спецтехніка, які належать на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями Євролакт;

- іпотечним договором №151208Z127 від 08.10.2008 укладеним між відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України та товариством з обмеженою відповідальністю Євролакт, який посвідчений 08.10.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., зареєстрований в реєстрі за №3237, а саме нерухоме майно - частину головного виробничого комплексу літ."Д-2", загальною площею 1372,9 кв.м., що становить 7/100 частин комплексу розташованого у м.Вознесенську, вул.Молодогвардійська, 58а і яке належить на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями Євролакт;

- договором застави №151208Z132 від 08.10.2008 укладеним між відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України та відкритим акціонерним товариством Вознесенський сиркомбінат, який посвідчений 08.10.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., зареєстрований в реєстрі за №3240, а саме рухоме майно - обладнання та інші основні засоби, що належать на праві власності публічному акціонерному товариству Вознесенський сиркомбінат;

- іпотечним договором №151208Z128 від 05.12.2008 укладеним між відкритим акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України та відкритим акціонерним товариством Вознесенський сиркомбінат, який посвідчений 05.12.2008 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В., зареєстрований в реєстрі за №3154, а саме нерухоме майно - частину головного виробничого комплексу літ. "Д-2", загальною площею 19467,20 кв.м, що становить 93/100 частин комплексу розташованого у м.Вознесенську, вул.Молодогвардійська, 58а, яке належить на праві власності публічному акціонерному товариству Вознесенський сиркомбінат, з визначенням способу реалізації предмета застави шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, визначеної в ході виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності відповідно до чинного законодавства України.

В іншій частині позову відмовлено.

Приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим Артемом Дмитровичем (далі приватний виконавець) за заявою АТ «Укрексімбанк» були відкриті виконавчі провадження №73445360 та №73444920, які об`єднані у зведене виконавче провадження №73445862 з примусового виконання наказів виданих 01.03.2019 судом на виконання вказаного рішення суду.

В межах зведеного виконавчого провадження №73445862 приватним виконавцем 17.12.2024 було описане нерухоме майно ТОВ «Євролакт» та 09.01.2025 була винесена постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності для визначення вартості описаного нерухомого майна боржника.

26.02.2025 на адресу АТ «Укрексімбанк» від приватного виконавця надійшло повідомлення про те, що вартість предмету іпотеки за іпотечним договором №151208Z128 від 05.12.2008 склала 481200,0 грн.

26.02.2025 на електронну адресу АТ «Укрексімбанк» від приватного виконавця надійшов запит щодо надання згоди банку, як іпотекодержателя, на проведення третього електронного аукціону з продажу предметів іпотеки у спосіб продажу майна з можливістю зниження початкової ціни, але не нижче 60% його вартості, визначеної в порядку, встановленому ст.57 Закону України «Про виконавче провадження».

АТ «Укрексімбанк» своїм листом за вих.№0026600/5667-25 від 26.02.2025 надало таку згоду.

Перші та другі торги з реалізації предмету іпотеки призначені на 02.04.2025 та 14.05.2025 не відбулись у зв`язку з відсутністю учасників.

25.06.2025 відбувся організований Державним підприємством Сетам електронний аукціон (торги) з продажу предмету іпотеки за іпотечним договором №151208Z127 від 08.10.2008 (нерухоме майно 7/100 частин головного виробничого комплексу літ.Д-2 загальною площею 1372,90 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Вознесенськ, вул.Молодогвардійська, 58-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1289548), єдиним учасником якого було ПП «Агротрейд Скадовськ», котре відповідно до протоколу торгів №640620 від 25.06.2025 визнано переможцем таких торгів за лотом №577904 та ціною продажу - 288720,0 грн.

АТ «Укрексімбанк» зазначає, що після отримання відомостей про переможця аукціону, банком було встановлено, що на час участі ПП «Агротрейд Скадовськ» в електронному аукціоні (торгах) за лотом №577904, зокрема під час реєстрації його учасником, надання своєї цінової пропозиції, вчинення всіх інших дій, що передбачені відповідним порядком проведення аукціону зареєстрованим місцем знаходження ПП «Агротрейд Скадовськ», а відтак і податковою адресою була адреса: Херсонська обл., Олешківський р-н, місто Олешки, вул.Гвардійська, буд.107А.

АТ «Укрексімбанк» вказує, що Олешківська міська територіальна громада (код КАТОТТГ UA0015344) включаючи м.Олешки Херсонської області, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, - з 24.02.2022 є тимчасово окупованою територією. Оскільки ПП «Агротрейд Скадовськ», яке стало переможцем оспорюваних електронних торгів, на момент проведення торгів, було зареєстровано на тимчасово окупованій території України, що суперечить ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно, правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, - є нікчемним, у зв`язку з чим, на переконання банку, результати електронного аукціону, проведеного 25.06.2025 за лотом №577904, - є недійсними.

01.07.2025 АТ «Укрексімбанк» на електронну адресу приватного виконавця за вих.№002600/17290-25 від 01.07.2025 була направлена зава про відкладення вчинення виконавчих дій на підставі виявленого факту участі та перемоги у торгах з реалізації нерухомого майна боржника юридичної особи, яка станом на дату проведення торгів була зареєстрована на тимчасово окупованій території України.

АТ «Укрексімбанк» вказує, що вказана заява була долучена приватним виконавцем до матеріалів виконавчого провадження, що відображено у автоматизованій системі виконавчого провадження, проте приватним виконавцем не була винесена постанова про відкладення виконавчих дій.

01.07.2025 ПП «Агротрейд Скадовськ» за платіжною інструкцією №2 сплатило на рахунок приватного виконавця 274284,0 грн за призначенням платежу: «Кошти за придбання на СЕТАМ прот.№640620 від 25.06.2025, лот №577904, ЄДРВП №73445862, переможець: ПП «Агротрейд Скадовськ».

02.07.2025 приватним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки, за яким переможцем торгів за лотом №577904 визнано ПП «Агротрейд Скадовськ».

Відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 02.07.2025 місцезнаходженням ПП «Агротрейд Скадовськ» стала Херсонська обл., м.Херсон, вул.Бучми, буд.20.

18.08.2025 за ПП «Агротрейд Скадовськ» зареєстровано право власності на 7/100 часток головного виробничого комплексу літ.Д-2 загальною площею 1372,90 кв.м, який знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м.Вознесенськ, вул.Молодогвардійська, 58-А, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №439942608 від 18.08.2025.

На переконання АТ «Укрексімбанк», переможець оспорюваного електронного аукціону - ПП «Агротрейд Скадовськ» є недобросовісним набувачем заставного майна, оскільки достеменно знав, що його участь у електронному аукціоні суперечить нормам ч.2 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

АТ «Укрексімбанк» вважає, що дієздатність ПП «Агротрейд Скадовськ» під час реєстрації та участі в оспорюваному аукціоні була обмежена, ПП «Агротрейд Скадовськ» не мало достатнього обсягу дієздатності, що в свою чергу свідчить про те, що правочин вчинений за участі ПП «Агротрейд Скадовськ» (придбання майна на оспорюваному аукціоні) суперечить вимогам положень ч.2 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання недійсним такого правочину на підставі положень ч.1 ст.215 ЦК України.

АТ «Укрексімбанк» зазначає, що діями відповідачів порушено права банку, зокрема право на отримання грошових коштів отриманих від реалізації заставного майна, оскільки наразі, у зв`язку з нікчемністю вчиненого відповідачами правочину, попри надходження до банку коштів від приватного виконавця, АТ «Укрексімбанк» немає достатніх підстав для зарахування їх в рахунок погашення заборгованості. Окрім цього, наведене створює ризики подальшого оскарження результатів аукціону, зокрема з боку правоохоронних органів, що обумовлює виникнення ситуації правової невизначеності для банку.

Вказані обставини зумовили звернення АТ «Укрексімбанк» з даним позовом до суду.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України застосовуються саме до договорів (наприклад, зобов`язання особи передати майно чи документи, отримані за таким договором).

Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (правочин нікчемний), позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №917/1338/18).

Позивачем не заявлено до суду вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.

У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

Водночас Об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформувала висновок про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За приписами ч.1 ст.387 ЦК України, лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №766/4410/17 (провадження №61-29040св18) вказано, що відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов не володіючого власника до володіючого не власника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 07.07.2020 у справі №438/610/14-ц (пункти 38-39), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 32), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.66).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (постанови від 05.06.2018 у справі №910/856/17 (пункти 40-41), від 07.07.2020 у справі №438/610/14-ц (пункт 56).

Верховним Судом сформовано висновки, за наслідками застосування судами яких сформовано вже усталену судову практику з приводу того, що реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів, відтак враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином.

Такі висновки Верховного Суду узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, на даний час вже сформованою і усталеною є судова практика стосовно правової природи електронних торгів, зокрема наразі сформовано практику про те, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів, покупцем відповідно є їхній переможець, що також відносить проведення електронних торгів до категорії правочинів.

Тобто, з вимогою про витребування майна набутого за результатами електронних торгів має право звертатись боржник, як власник відчужуваного майна, яким у спірному випадку є Товариство з обмеженою відповідальністю спільне українсько-бельгійське підприємство з іноземними інвестиціями «Євролакт», а не Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України».

Інших наслідків недійсності правочину, Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» у позові не заявлено.

З урахуванням наведеного, суд, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2023 у справі №905/77/21, якою уточено висновок щодо застосування положень статей 16, 215, 216 Цивільного кодексу України (щодо належності та ефективності обраного позивачем способу судового захисту - визнання недійсним виконаного договору), викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, зазначає, що саме по собі визнання недійсними результатів проведеного електронного аукціону (торгів), без застосування наслідків його недійсності, не призведе до поновлення майнових прав Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», що свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту та наявність підстав для відмови в позові.

Відтак, суд не досліджує наслідки визнання недійсними результатів проведеного електронного аукціону (торгів) для позивача, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст.129 ГПК України, у разі відмови в позові судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 19.03.2026.

Суддя М.В.Мавродієва