РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.02.2026Справа №910/13550/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СК СТС-Київ»

до Антимонопольного комітету України

про визнання протиправною та скасування вимоги №145-29.3/03-11277е від 16.10.2025,

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Солонюк К.Г.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СК СТС-Київ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання протиправною та скасування вимоги №145-29.3/03-11277е від 16.10.2025.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вимога Антимонопольного комітету України від 16.10.2025 №145-29.3/03-11277е прийнята з перевищенням повноважень, оскільки відсутні передбачені законодавством про захист економічної конкуренції підстави для її направлення; питання дослідження дотримання законодавства про захист економічної конкуренції стосується виключно конкурсних процедур, які підпадають під дію Закону України «Про публічні закупівлі», тоді як оскаржувані торги (ідентифікатор UA-2024-12-17-021959-а) з АТ «Сенс Банк» не є публічними закупівлями, оскільки банк є комерційною структурою і не відповідає критеріям замовника за ст. 2 цього Закону; крім того, вимога не відповідає нормам Закону України «Про адміністративну процедуру» через відсутність належного мотивування, обґрунтування та дотримання принципу пропорційності; позивач також зазначає, що ні на момент отримання вимоги, ні на момент подання позову ТОВ «СК СТС-Київ» не було відповідачем у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та не залучалося до жодних перевірок.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 03.12.2025.

Через діловодство суду 18.11.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що вимога Антимонопольного комітету України від 16.10.2025 № 145-29.3/03-11277е видана в межах наданих Комітету повноважень, оскільки законодавство про захист економічної конкуренції не містить вичерпного переліку випадків витребування інформації та не обмежує його лише розглядом справ чи перевірок; контроль за дотриманням законодавства поширюється на будь-які торги, аукціони, конкурси чи тендери (в тому числі приватні), оскільки ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» прямо забороняє спотворення їх результатів незалежно від того, проводяться вони за Законом «Про публічні закупівлі» чи в іншому порядку; Закон України «Про адміністративну процедуру» не поширюється на відносини захисту економічної конкуренції.

Через систему "Електронний суд" 25.11.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що повноваження Антимонопольного комітету України на витребування інформації не є абсолютними і обмежуються виключно трьома чітко передбаченими законом підставами: 1) розглядом заяви чи справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; 2) проведенням перевірки; 3) здійсненням дослідження ринків та реалізацією конкурентної політики; у даній справі жодної з цих підстав не існує (немає розгляду заяви чи справи, перевірки чи дослідження ринків), тому оскаржувана вимога видана поза межами повноважень АМК, а посилання відповідача на практику Верховного Суду не спростовують, а навпаки підтверджують цю позицію, оскільки Верховний Суд неодноразово вказував, що витребування інформації можливе лише в межах розгляду справи або заяви, а не за їх відсутності, тому всі заперечення у відзиві підлягають відхиленню, а позовні вимоги - повному задоволенню.

Протокольною ухвалою суду від 03.12.2025 відкладено підготовче засідання на 28.01.2026.

Протокольною ухвалою суду від 28.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити, представник відповідача проти позову заперечив.

Суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін як щодо досліджених доказів, так і по суті позовних вимог та заперечень проти позову.

18.02.2026 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СК СТС-Київ» отримало вимогу Антимонопольного комітету України № 145-29.3/03-11277е від 16.10.2025 про надання інформації.

Вимога обґрунтована тим, що Комітет здійснює контроль за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції учасниками відкритих торгів на закупівлю «Регламентні роботи з комплексного технічного обслуговування інженерних та енергосистем багатофункціонального комплексу з офісними приміщеннями БЦ «Торонто» ГО АТ «Сенс Банк» (ідентифікатор UA-2024-12-17-021959-а в системі «Прозорро»).

Згідно з вимогою, позивача зобов`язано надати:

- копія договору від 30.12.2022 №02/101219 (додатки до нього, додаткові угоди, акти прийому-передачі тощо), укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «СК СТС-КИЇВ» (ідентифікаційний код юридичної особи 39534921) та фізичною особою - підприємцем Щекатуровою Оленою Михайлівною (РНОКПП НОМЕР_1 );

- додаткові угоди (додатки, акти прийому-передачі тощо) до договору від 10.12.2019 №02/101219, укладеного між ТОВ «СК СТС-КИЇВ» та ФОП Щекатурова О.М., на підставі яких товариство щомісячно перераховувало кошти на рахунок ФОП Щекатурова О.М.. зокрема у період з 01.01.2024 по 12.12.2024.

- інформація щодо надання в суборенду/надання в користування приміщень (офісів, кабінетів тощо) за адресою місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 11, які належать/використовуються ТОВ «СК СТС-КИЇВ» на підставі договорів, оренди від 10.12.2019 №02/101219 та від 30.12.2022 №02/101219 протягом періоду з 01.01.2024 по 31.05 2025.

Позивач вважає, що вимога сформована з перевищенням повноважень Антимонопольного комітету України, оскільки її винесено без наявності факту розгляду заяви чи порушення справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а також за відсутності проведення відповідної перевірки, як того прямо вимагає Закон України "Про Антимонопольний комітет України", що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» унормовано, що Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель; проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження, зокрема: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6 частини першої статті 16 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» встановлено, що державний уповноважений Антимонопольного комітету України має такі повноваження: при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

В абз. 4-5 п. 13.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» зазначено, що системний аналіз наведених норм свідчить про те, що хоча вони й не містять вичерпного переліку підстав вимагати надання певної інформації, але направлення органом Антимонопольного комітету України відповідного запиту буде правомірним лише у випадку, прямо передбаченому законом.

Наявність таких підстав входить до предмета доказування у справах зі спорів, пов`язаних з визнанням протиправною та скасування вимоги Антимонопольного комітету України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що в силу приписів статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України контролює конкуренцію у всій підприємницькій діяльності: зловживання монопольним становищем, антиконкурентні узгоджені дії, недобросовісну конкуренцію та концентрації.

Згідно з частиною сьомою статті 6 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» державний уповноважений Комітету є органом Комітету.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» державний уповноважений Комітету має право при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Положеннями статей 22 та 22-1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що вимоги державного уповноваженого Комітету є обов`язковими для виконання у визначений ним строк; суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов`язані на вимогу державного уповноваженого АМК подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Комітетом завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Виходячи зі змісту статей 22, 22-1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України щодо подання суб`єктами господарювання та інших документів, інформації тощо, необхідних для виконання цими органами завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції, є обов`язковими для виконання у визначені ними строки.

Таким чином, враховуючи положення наведених норм чинного законодавства, а також встановлені фактичні обставини справи, АМК у межах наданих йому повноважень мало право витребувати у суб`єкта господарювання відповідну інформацію, а останній зі свого боку, зобов`язаний був надати відповідну інформацію у повному обсязі та у встановлені АМК строки.

Законодавство про захист економічної конкуренції не містить вичерпного переліку випадків, у яких уповноважені особи АМК мають право вимагати відповідну інформацію у суб`єктів господарювання та інших осіб.

Суд звертає увагу на те, що обов`язок надання інформації на запит (вимогу) уповноваженої особи АМК повинен виконуватися суб`єктом господарювання незалежно від того, чи розпочата органом АМК справа про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Інформація може бути витребувана як під час розгляду заяв, так і під час розгляду справ, а також в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про Антимонопольний комітет України» та інші нормативно-правові акти не містять положень про право суб`єктів господарювання на відмову від виконання вимоги уповноваженої особи АМК щодо подання інформації, необхідної для реалізації завдань, покладених на АМК.

Близька за змістом правова позиція неодноразово висловлена у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/1589/17, від 17.09.2019 у справі № 904/332/19, від 24.10.2019 у справі № 904/781/19, від 19.12.2019 у справі № 910/12403/18.

Законодавчі акти України про захист економічної конкуренції не обмежують коло тих суб`єктів господарювання, у яких органом Антимонопольного комітету може бути витребувана інформація, лише тими особами, які беруть участь у справі.

Саме орган Антимонопольного комітету України визначає форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Законодавство про захист економічної конкуренції не наділяє суб`єкта господарювання правом на власний розсуд вирішувати питання щодо форми, способу та доцільності витребування органом Антимонопольного комітету України інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Близька за змістом правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 915/827/18, від 04.07.2019 у справі № 910/13461/18, від 01.08.2019 у справі № 910/15697/18, від 07.08.2019 у справі № 910/13460/18, від 07.08.2019 у справі № 910/13472/18, від 26.09.2019 у справі № 910/12393/18.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час: конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції.

Враховуючи зазначене, суд погоджується з доводами представника відповідача, що норми Закону України «Про адміністративну процедуру» не поширюють свою дію на відносини, пов`язані із захистом економічної конкуренції, що узгоджується із позицією викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2025 у справі №160/8936/21.

За результатом оцінки усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених Комітетом, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, а також доводів позивача, покладених в основу підстав позову, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що вимога Комітету є неправомірною та необґрунтованою, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СК СТС-Київ» до Антимонопольного комітету України про визнання протиправною та скасування вимоги №145-29.3/03-11277е від 16.10.2025.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.03.2026.

Суддя Н.І. Зеленіна