ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 926/407/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - комунального підприємства "Чернівціводоканал" - Бузовська В.М. (в порядку самопредставництва),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" - Шевчука В.А. (в порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" (далі - Товариство)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2024 (суддя Миронюк С.О.)

постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 (головуючий суддя Галушко Н.А., судді: Желік М.Б. і Орищин Г.В.)

у справі № 926/407/24

за позовом комунального підприємства "Чернівціводоканал" (далі - Комунальне підприємство)

до Товариства

про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення 8 612 303,94 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.06.2025 № 32.2-01/1123 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2025 № 10 до Великої Палати Верховного Суду обрано суддю Ємця А.А. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 926/407/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Власов Ю.Л.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.01.2026 № 32.2-01/14 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 926/407/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Малашенкова Т.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство звернулося до суду з позовом до Товариства про визнання недійсною додаткової угоди № 5 від 27.08.2021 (далі - Додаткова угода № 5) до договору про постачання електричної енергії споживачу № 69 від 04.02.2021 (далі - Договір) та стягнення коштів в сумі 8 612 303,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна додаткова угода суперечить, зокрема, частині п`ятій статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому є недійсною відповідно до статті 215 ЦК України. Комунальне підприємство зазначає, що укладання Додаткової угоди № 5 до Договору призвело до збільшення ціни за 1 кВт електричної енергії на 36,5% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, первісно визначеної Договором. При цьому позивач посилається на те, що закріплене у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару до 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод). За наслідками визнання недійсним цього правочину, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 8 612 303,94 грн.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025, позов задоволено.

Рішення судів мотивовані тим, що Додаткова угода № 5 до Договору укладена на підставі довідок Чернівецької торгово-промислової палати (далі - Чернівецька ТПП), які не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Водночас суди попередніх інстанцій урахували правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, відповідно до якої у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто, під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

За висновками судів, грошові кошти у сумі 8 612 303,94 грн з ПДВ є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, відтак відповідач зобов`язаний повернути їх позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про уточнення вимог касаційної скарги):

- на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України), зазначає про неправильне застосування судами пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частини першої статті 216, статті 652 ЦК України, а також порушення судами статті 8 Конституції України, статей 73, 74 ГПК України, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах: від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 14.12.2022 у справі № 126/2200/20, від 18.06.2021 у справі № 926/491/19 та від 21.03.2019 у справі № 912/898/18;

- на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду, "який би урегульовував правовідносини між сторонами до докорінної зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не звернуто увагу на те, що правова норма не має зворотної сили в часі. Іншими словами суд зобов`язаний врахувати, що існував різний підхід до тлумачення змісту норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що свідчить про відсутність юридичної визначеності вищезазначеної норми закону. Відтак, у випадку невизначеності норм права, її тлумачення повинно здійснюватися на користь особи, тим самим реалізуючи принцип верховенства права";

- на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, стверджує про неврахування судами доказів, зокрема, довідок Чернівецької ТПП, які підтверджують коливання ринкових цін та є підставою для коригування договірної вартості товару, що кореспондується із приписами пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

У касаційній скарзі Товариство просить Верховний Суд:

- передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми;

- скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Також Товариство, наголошуючи на тому, що у контексті застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" наявна виключна правова проблема, вирішення якої можливе лише після висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24, просило зупинити провадження у справі № 926/407/24 до звершення розгляду зазначеної справи № 920/19/24.

Комунальне підприємство подало відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 17.04.2025 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства у справі № 926/407/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

У зв`язку із прийняттям Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 920/19/24, Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 поновив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства у справі № 926/407/24.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.02.2021 Товариство (постачальник) і Комунальне підприємство (споживач) уклали Договір, за умовами якого:

- цей договір встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції (далі за текстом Договору - товар) споживачу постачальником. Код товару згідно ДК 021:2015-09310000-5 - електрична енергія та укладається сторонами на підставі Закону України "Про публічні закупівлі" (пункт 1.1);

- постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 2.1);

- споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до договору (пункт 5.1);

- ціна (тариф) електричної енергії за 1 кВт*год вираховується за формулою: ? = А+В+С, де: А - фактична вартість виробленої електроенергії, яка закуповуватиметься постачальником на організованих сегментах ринку електричної енергії, в тому числі витрати постачальника на послуги оператора ринку, встановлені Постановою НКРЕКП, з урахуванням індивідуального графіка споживача і складає 1,12155298 грн без ПДВ; В - тариф на послуги постачальника, що становить 0,01 грн без ПДВ; С - тариф на послуги з передачі електроенергії, встановлений регулятором (НКРЕКП) 0,29393 грн кВт*год без ПДВ; ? - вартість 1 кВт електричної енергії споживача. Зміна ціни за одиницю товару та/або ціни договору допускається у випадках зміни складових ціни електричної енергії за взаємною згодою сторін та відповідно до вимог частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема: фактична вартість виробленої електроенергії, яка закуповуватиметься постачальником на організованих сегментах ринку електричної енергії (А); тарифу на послуги з передачі електричної енергії, встановлений НКРЕКП (С). Постачальник зобов`язується надати документальне підтвердження, видане уповноваженим органом, щодо зміни складової ціни. Зміна ціни за 1 кВт*год електроенергії в бік збільшення не більше, ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни електричної енергії на ринку (А), може відбуватися тільки відносно її фактичної вартості, не враховуючи при цьому тариф на послуги постачальника (В) і тариф на передачу на послуги з передачі електричної енергії, встановлений НКРЕКП (С). Зміна ціни 1 кВт*год електроенергії в бік збільшення не більше, ніж на 10 відсотків у разі збільшення тарифу на передачу на послуги з передачі електроенергії, встановлений НКРЕКП (С), може відбуватися тільки відносно її фактичної вартості, не враховуючи при цьому тариф на послуги постачальника (В) і вартість електричної енергії (А). Ціна за одиницю товару (1 кВт*год) є незмінною протягом розрахункового періоду (1 (одного) календарного місяця) (пункт 5.2);

- інформація про діючу ціну електричної енергії має бути розміщена на офіційному веб-сайті постачальника не пізніше ніж за 20 днів до початку її застосування із закінченням порядку її формування. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (пункти 5.3, 5.5);

- ціна договору становить: 65 686 256,00 грн з ПДВ (шістдесят п`ять мільйонів шістсот вісімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 00 копійок) в т.ч. ПДВ - 10 948 009,57 грн. Ціна договору складається з коштів місцевого бюджету в розмірі 38 000 000,00 (тридцять вісім мільйонів) грн в т.ч. ПДВ та власних коштів споживача в розмірі 27 686 256,00 (двадцять сім мільйонів шістсот вісімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 00 копійок) грн. в т.ч. ПДВ (пункт 5.14);

- договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання електричної енергії до 31.12.2021 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 13.1);

- зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими представниками сторін (пункт 13.3);

- істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, серед іншого: збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (пункт 13.4).

Комерційною пропозицією сторони визначили, що ціна електроенергії за 1 кВт*год становить 1,42548298 грн без ПДВ або 1,71057958 грн з ПДВ, всього 38 400 000 кВт*год, на загальну суму 65 686 256,00 грн з ПДВ.

У подальшому сторони уклали низку додаткових угод до Договору, а саме:

- додаткову угоду № 1 від 12.02.2021 до Договору, якою збільшено ціну за одиницю товару до 1,84516 грн з ПДВ за 1 кВт*год або на 7,87% від попередньо погодженої у Договорі (1,71057958 грн з ПДВ за 1 кВт*год), за рахунок збільшення її складової - ціни А, до 1,23370 грн без ПДВ за 1 кВт*год, або на 10% від попередньої ціни А за Договором (1,12155298 грн без ПДВ за 1 кВт*год). Обсяг споживання зменшився на 2 800 780,40 кВт*год і склав 35 599 219,6 кВт*год. Загальна сума Договору залишилася без змін 65 686 256,00 грн;

- додаткову угоду № 2 від 22.02.2021 до Договору, якою підвищено ціну за 1 кВт електричної енергії до 1,99321 грн з ПДВ за 1 кВт*год, або на 8,02% від ціни попередньої додаткової угоди № 1 (1,84516 грн з ПДВ за 1 кВт*год), за рахунок збільшення її складової - ціни А до 1,35707 грн без ПДВ за 1 кВт*год, або на 10% від ціни А за Договором з урахуванням додаткової угоди № 1 (1,23370 грн без ПДВ за 1 кВт*год). Обсяг споживання сторонами зменшено до 32 955 010,2 кВт*год. Загальна сума Договору залишилася без змін 65 686 256,00 грн;

- додаткову угоду № 3 від 23.03.2021 до Договору, якою підвищено ціну за 1 кВт електричної енергії до 2,156048 грн з ПДВ, або на 8,17% від ціни попередньої додаткової угоди № 2 (1,99321 грн з ПДВ за 1 кВт*год), за рахунок збільшення її складової - ціни А, до 1,492777 грн без ПДВ за 1 кВт*год, або на 10% від ціни А за Договором з урахуванням додаткової угоди № 2 (1,35707 грн без ПДВ за 1 кВт*год). Обсяг споживання сторонами зменшено до 30 466 045,3 кВт*год. Загальна сума Договору залишилася без змін 65 686 256,00 грн;

- додаткову угоду № 4 від 09.04.2021 до Договору, якою здійснювався перерозподіл коштів міського бюджету та власних коштів замовника, згідно реєстру змін розподілу показників зведеного кошторису по ДЖКГ Чернівецької міської ради на 2021 рік. Ціна електричної енергії залишилась незмінною, а саме: 2,156048 грн з ПДВ;

- оспорювану Додаткову угоду № 5 до Договору, якою підвищено ціну за 1 кВт*год електричної енергії до 2,33501 грн з ПДВ, або на 8,3% до ціни попередньої додаткової угоди № 3 (2,156048 грн з ПДВ за 1 кВт*год). Обсяг споживання електричної енергії сторонами зменшено до 29 726 187 кВт*год;

- додаткову угоду № 6 від 23.09.2021, відповідно до умов якої Договір розірваний з 01.10.2021.

Підставою внесення змін до Договору слугували цінові довідки Чернівецької ТПП від 02.08.2021 № 927/1, № 927/2 та № 927/3 про зміну середньозважених цін електричної енергії у торговій зоні ОЕС України на ринку РДН відповідно:

за 30.07.2021 у порівнянні з середньозваженою ціною за 23.07.2021 у відсотковому вираженні, яка склала на 30.07.2021 - 1 727,33 грн за МВт*год, а на 23.07.2021 - 1 541,32 грн за МВт*год або +12,7%;

за 01.08.2021 у порівнянні з середньозваженою ціною за 30.07.2021 у відсотковому вираженні, яка склала на 01.08.2021 - 2 119,14 грн / МВт*год, а на 30.07.2021 - 1 727,33 грн / МВт*год або +22,68%;

за 02.08.2021 у порівнянні з середньозваженою ціною за 01.08.2021 у відсотковому вираженні, яка склала на 02.08.2021 - 2 578,52 грн за МВт*год, а на 01.08.2021 - 2 119,14 грн за МВт*год або +21,68%.

Відповідно до відомостей, наведених на веб-сайті Оператора ринку електроенергії (https://www.oree.com.ua), щодо середньозважених цін купівлі-продажу електроенергії на РДН у торговій зоні "ОЕС України", середня ціна 1 МВт*год в період між укладанням додаткової угоди № 3 від 12.02.2021 та Додаткової угоди № 5 до Договору коливалася наступним чином:

- у березні 2021 року середньозважена ціна склала 1 406,25 грн за 1 МВт*год;

- у квітні 2021 року порівняно з березнем 2021 року середньозважена ціна зросла і склала 1 474,43 грн за 1 МВт*год;

- у травні 2021 року порівняно з квітнем 2021 року середньозважена ціна знизилась до 1 098,36 грн за 1 МВт*год;

- у червні 2021 року порівняно з травнем 2021 року середньозважена ціна зросла до 1 456,15 грн за 1 МВт*год;

- у липні 2021 року середньозважена ціна зросла до показників червня і склала 1 474,49 грн за 1 МВт*год;

- за двадцять днів серпня 2021 року середньозважена ціна зросла до 2 056,67 грн за 1 МВт*год.

За актами прийняття-передавання товарної продукції - електричної енергії до Договору, складеними сторонами в двосторонньому порядку в період з березня по вересень 2021 року, відповідач передав, а позивач прийняв електричну енергію обсягом 19 757 209 кВт*год загальною вартістю 42 408 582,22 грн, у тому числі по місяцях:

- у березні 2021 року електричну енергію обсягом 2 980 746 кВт*год за ціною 2,156040 грн за 1 кВт*год загальною вартістю 6 426 607,59 грн (з ПДВ) (акти за березень 2021 року);

- у квітні 2021 року електричну енергію обсягом 2 753 520 кВт*год за ціною 2,156040 грн за 1 кВт*год загальною вартістю 5 936 699,28 грн (з ПДВ) (акти за квітень 2021 року);

- у травні 2021 року електричну енергію обсягом 2 769 563 кВт*год за ціною 1,824444 грн за 1 кВт*год загальною вартістю 5 052 912,61 грн (з ПДВ) (акти за травень 2021 року);

- у червні 2021 року електричної енергії обсягом 2 802 543 кВт*год за ціною 2,099688 грн за 1 кВт*год загальною вартістю, 5 884 465,90 грн (з ПДВ) (акти за червень 2021 року);

- у липні 2021 року електричної енергії обсягом 2 856 755 кВт*год за ціною 2,116272 грн за 1 кВт*год загальною вартістю 6 045 670,62 грн (з ПДВ) (акти за липень 2021 року);

- у серпні 2021 року електричної енергії обсягом 2 827 912 кВт*год за ціною 2,335008 грн за кВт*год загальною вартістю 6 603 197,14 грн (з ПДВ) (акти за серпень 2021 року);

- у вересні 2021 року електричної енергії обсягом 2 766 170 кВт*год за ціною 2,335008 грн за 1 кВт*год загальною вартістю 6 459 029,08 грн (з ПДВ) (акти за вересень 2021 року).

Комунальне підприємство розрахувалося за електричну енергію, поставлену на підставі перерахованих актів та рахунків, за цінами погодженими додатковими угодами № 1-3 до Договору та оспорюваною Додатковою угодою № 5 до Договору, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Унаслідок укладення додаткових угод № 1-3 та Додаткової угоди № 5 до Договору, ціна за 1 кВт*год електричної енергії збільшилася з 1,71057958 грн до 2,335008 грн, а обсяг електричної енергії, який мав бути поставлений, - зменшився з 38 400 000 кВт*год до 19 757 209 кВт*год.

За результатами проведеної Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області перевірки закупівлі електричної енергії у Комунальному підприємстві під час застосування процедури відкритих торгів з публікацією англійською мовою за номером UA-2020-11-10-004610-с встановлено факт порушення норм Закону України "Про публічні закупівлі" при укладанні додаткових угод 1-3 та 5 до Договору.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.01.2023 у справі № 926/3244/22 (залишеним без змін постановою Західного апеляційного суду від 29.05.2023 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.09.2023 ) додаткові угоди № 1, 2 та 3 до Договору визнані недійсними.

Ураховуючи, що додаткові угоди № 1-3 укладені з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та визнані недійсними в судовому порядку, укладання Додаткової угоди № 5 призвело до збільшення ціни за 1 кВт електричної енергії на 36,5% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, визначеної Договором.

За наслідками розгляду цієї справи суди обох інстанцій дійшли єдиного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства.

За висновками судів, укладаючи Договір, у пункті 5.14 сторони погодили, що ціна Договору становить: 65 686 256,00 грн з ПДВ (шістдесят п`ять мільйоні шістсот вісімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 00 копійок) в т.ч. ПДВ - 109 480 09,57 грн. Ціна договору складається з коштів місцевого бюджету в розмірі 38 000 000,00 (тридцять вісім мільйонів) грн в т.ч. ПДВ та власних коштів споживача в розмірі 27 686 256,00 (двадцять сім мільйонів шістсот вісімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 00 копійок) грн. в т.ч. ПДВ.

Комерційною пропозицією до Договору сторони визначили, що ціна електроенергії за 1 кВт*год становить 1,42548298 грн без ПДВ або 1,71057958 грн з ПДВ.

На обґрунтування свого права на збільшення ціни Договору відповідач посилається на довідки Чернівецької ТПП: № 927/1 від 02.08.2021, № 927/2 від 02.08.2021, № 927/3 від 02.08.2021.

Суди виснували, що належні довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку, однак, надані відповідачем довідки Чернівецької ТПП не прийняті судам як належні та допустимі докази на підтвердження факту коливання ціни на товар.

Суди зазначили, що у документі, який видає компетентна організація має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

За результатами дослідження цих довідок судами з`ясовано, що у них зазначені ціни на вибрані постачальником дати (30.07.2021 у порівнянні з 23.07.2021, 01.08.2021 у порівнянні з 30.07.2021, 02.08.2021 у порівнянні з 01.08.2021.), однак, це не відображає загальної тенденції рівня цін на ринку. Довідки Чернівецької ТПП та додатки до них містять інформацію про ціну на електричну енергію за довільно визначені відповідачем періоди за вигідним для нього принципом (коли коливання ціни відбувалося в бік збільшення), в довідках не проведено дослідження коливання ціни упродовж всього періоду (з моменту укладення основного договору до дати звернення), а констатовано ціни на певні дати. Водночас, ці довідки не містять динаміку ціни на електроенергію, аналіз вартості ціни електроенергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електроенергії на ринку.

Судами з`ясовано та враховано, що рішенням Господарського суду Чернівецької області у справі № 926/3244/22 (залишеним без змін постановою Західного апеляційного суду від 29.05.2023 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.09.2023 ) додаткові угоди № 1-3 до Договору визнані недійсними.

Хоча відповідно до відомостей, наведених на веб-сайті Оператора ринку електроенергії (https://www.oree.com.ua) щодо середньозважених цін купівлі-продажу електроенергії на РДН у торговій зоні "ОЕС України", середня ціна 1 МВт*год в період між укладанням додаткової угоди № 3 та оспорюваної Додаткової угоди № 5 до Договору спостерігалось зростання середньозважених цін на електричну енергію, укладання Додаткової угоди № 5 призвело до збільшення ціни за 1 кВт*год електричної енергії на 36,5% порівняно з ціною за 1 кВт*год електричної енергії, первісно визначеної Договором.

За таких обставин суди виснували, що Додаткова угода № 5 до Договору укладена на підставі довідок Чернівецької ТПП, які не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". Хоча під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених статтею 652 ЦК України та пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

З огляду на це суди задовольнили позовні вимоги в частині визнання недійсною Додаткової угоди № 5 до Договору.

Ураховуючи, що додаткові угоди № 1-3, а також Додаткова угода № 5 до Договору визнані недійсними, відтак, не породжують правових наслідків, правовідносини між сторонами щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, повинні регулюватись умовами Договору, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії складає 1,71057958 грн з ПДВ за 1 кВт*год.

Беручи до уваги ціну, обумовлену сторонами у Договорі, Комунальне підприємство мало сплатити Товариству за спожиту у березні-вересні 2021 року електричну енергію загальним обсягом 19 757 209 кВт*год кошти у розмірі 33 796 278,28 грн з ПДВ, натомість сплатила 42 408 582,22 грн з ПДВ, а тому розмір надмірно сплачених коштів становить 8 612 303,94 грн з ПДВ.

Отже, за висновками судів, грошові кошти у сумі 8 612 303,94 грн з ПДВ є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, відтак відповідач зобов`язаний повернути їх позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.

Натомість Товариство не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, зазначаючи, зокрема, про відсутність висновку Верховного Суду, "який би урегульовував правовідносини між сторонами до докорінної зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не звернуто увагу на те, що правова норма не має зворотної сили в часі. Іншими словами суд зобов`язаний врахувати, що існував різний підхід до тлумачення змісту норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що свідчить про відсутність юридичної визначеності вищезазначеної норми закону. Відтак, у випадку невизначеності норм права, її тлумачення повинно здійснюватися на користь особи, тим самим реалізуючи принцип верховенства права".

У цьому контексті Товариство:

- вважає, що положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачають можливість внесення необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину, дизельного палива, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, від якого помилково відступила Велика Палата Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22;

- стверджує, що у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду докорінно змінила підхід до тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" і якби такий підхід був відомий сторонам на момент укладення додаткових угод до Договору, то сторони б його враховували у своїй договірній діяльності. Однак, станом на момент укладення додаткових угод до Договору, що оспорюються сторонами, сторони керувалися нормою пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та тим тлумаченням, яке було діючим на той момент. Зазначене, на думку скаржника, свідчить про порушення норми статті 8 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, принципу правової визначеності та свідчить про ігнорування міжнародних стандартів правосуддя;

- наголошує на неправомірності застосування судами "тотально оновленого тлумачення" цієї самої норми права (пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі") до правовідносин, що існували до такого тлумачення.

Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Надаючи оцінку доводам Товариства в цій частині, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 цього ж Кодексу передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 цього ж Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та приписами Закону України "Про публічні закупівлі".

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання недійсними Додаткової угоди № 5 до Договору як такої, що суперечать положенням Закону України "Про публічні закупівлі", та стягнення надмірно сплачених коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що колегія суддів відзначає таке.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі", цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", замовники, учасники процедур закупівлі, суб`єкт оскарження, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом. Забороняється зловживання правами, у тому числі правом на оскарження рішень, дії чи бездіяльності замовника.

У силу положень частини четвертої статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Водночас, як зазначено в частині першій статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Із системного аналізу норм ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі (частина четверта статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Разом з тим пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, зазначені положення Закону України "Про публічні закупівлі" дають підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

- відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації);

- підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником);

- ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%;

- загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі № 903/383/22).

У постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі (пункт 56 постанови).

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10%.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоби за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоби не проводити новий тендер Закон України "Про публічні закупівлі" дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачі уклали Договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" і на момент підписання Договору погодили всі його істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань.

Унаслідок укладення додаткових угод № 1-3 та Додаткової угоди № 5 до Договору, ціна за 1 кВт*год електричної енергії збільшилася з 1,71057958 грн до 2,335008 грн, а обсяг електричної енергії, який мав бути поставлений, - зменшився з 38 400 000 кВт*год до 19 757 209 кВт*год.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.01.2023 у справі № 926/3244/22 (залишеним без змін постановою Західного апеляційного суду від 29.05.2023 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.09.2023 ) додаткові угоди № 1, 2 та 3 до Договору визнані недійсними.

Ураховуючи, що додаткові угоди № 1-3 до Договору укладені з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та визнані недійсними рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.01.2023 у справі № 926/3244/22, яке набрало законної сили, укладання Додаткової угоди № 5 призвело до збільшення ціни за 1 кВт*год електричної енергії на 36,5% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, визначеної Договором.

Встановивши зазначене суди констатували, що оспорювана Додаткова угода № 5 до Договору суперечать вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 ЦК України, оскільки, укладаючи Договір, сторони визначили ціну за продукцію (електричну енергію), тоді як після укладення Договору Товариство ініціювало підписання додаткових угод до Договору, у тому числі оспорюваної Додаткової угоди № 5 внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт/год. більше ніж на 10%.

Отже, судами застосовано положення статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 зазначила, що зміна ціни товару у бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялися, то зміна ціни товару у бік збільшення у випадку збільшення ціни такого товару на ринку можлива лише, якщо це призвело до істотної зміни обставин у порядку статті 652 ЦК України якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали би договір або уклали би його на інших умовах. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, установлених у статті 652 ЦК України та пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. Як наслідок, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, згідно з яким сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

При цьому, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має універсальний характер та підлягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону.

Скаржник стверджує про помилковість цих висновків і вважає, що у Великої Палати Верховного Суду були відсутні підстави для відступу від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, про те, що сторони договору про закупівлю можуть вносити необмежену кількість разів змін до договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії в частині збільшення ціни за одиницю товару за умови дотримання обмеження щодо збільшення такої ціни до 10% за один раз пропорційно збільшенню ціни відповідного товару на ринку, і за умови, що наведена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Як зазначалось, скаржник у касаційній скарзі , наголошуючи на тому, що у контексті застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" наявна виключна правова проблема, вирішення якої можливе лише після висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24, просило зупинити провадження у справі № 926/407/24 до звершення розгляду зазначеної справи № 920/19/24.

За наслідками розгляду клопотання Товариства Верховним Судом було з`ясовано, що передаючи справу № 920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів виходила, зокрема з того, що неможливість підняття ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї, що встановлена у договорі, створює ризики як для постачальників, які нестимуть матеріальні втрати від реалізації товарів за нижчими цінами, ніж встановлені на ринку, так і для покупців (зокрема, суб`єктів владних повноважень), які у випадку розірвання таких договорів не зможуть забезпечити належну та безперебійну роботу державних та комунальних підприємств. З урахуванням відсутності стабільної ситуації на енергетичному ринку, сторони договору можуть неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку. При цьому не має змінюватися саме загальна ціна договору, а факт коливання цін має бути належним чином доведений. З огляду на викладене, колегія суддів у справі № 920/19/24 зазначила про те, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є: (1) зміна законодавства: Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-ІХ, утім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX; (2) порушення принципу належного врядування з огляду на неоднакове праворозуміння пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі": Мінекономіки вважає, що сторони договору про закупівлю можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності відповідних умов, у той час як Велика Палата Верховного Суду вважає, що в будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі.

Ухвалою Верховного Суду від 17.04.2025 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства у справі № 926/407/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

У зв`язку із прийняттям Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 920/19/24, Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 поновив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства у справі № 926/407/24.

Так, за наслідками перегляду справи № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 не вбачала підстав для відступу від висновку про застосування норми права, викладеного нею у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 з наведених мотивів.

Товариство у касаційній скарзі наголошує на відсутності висновку Верховного Суду "який би урегульовував правовідносини між сторонами до докорінної зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не звернуто увагу на те, що правова норма не має зворотної сили в часі. Іншими словами суд зобов`язаний врахувати, що існував різний підхід до тлумачення змісту норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що свідчить про відсутність юридичної визначеності вищезазначеної норми закону. Відтак, у випадку невизначеності норм права, її тлумачення повинно здійснюватися на користь особи, тим самим реалізуючи принцип верховенства права".

Верховний Суд зазначає, що відступ Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, хибно тлумачиться скаржником як зміна законодавства та/або відсутність юридичної визначеності щодо цієї норми Закону.

Верховний Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду, зокрема, у складі Великої Палати Верховного Суду, забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Саме з метою усунення різного підходу до тлумачення змісту норми матеріального/процесуального права Верховний Суд і виконую функцію забезпечення єдності судової практики, а висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування норм права у певній категорії спорів не обумовлюють зміни таких правових норм та не розглядаються у контексті наявності/відсутності їх зворотної сили в часі.

Слід наголосити, що про наслідки відступу Великою Палатою Верховного Суду від певного висновку щодо застосування норм права неодноразово зазначалося самою Великою Палатою Верховного Суду.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду у разі, коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17 (пункт 43).

Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній з яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 26.10.2022 у справі № 201/13239/15-ц, від 14.06.2023 у справі № 448/362/22).

Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).

Верховний Суд зазначає, що обґрунтування скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, фактично зводиться до неправильного розуміння і трактування положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та наслідків формування Великою Палатою Верховного Суду висновку щодо застосування цієї норми, викладеному у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, зводяться до помилкового твердження щодо нерозповсюдження такого висновку на правовідносини, які виникли до його (висновку) формування Великою Палатою Верховного Суду.

Водночас, Верховний Суд також враховує, що від висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, остання не вбачала підстав для відступу за наслідками розгляду справи № 920/19/24 у постанові від 21.11.2025, у тому числі з мотивів того, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції була зазначена зміна законодавства (Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону України № 114-ІХ, утім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX).

У пункті 197 постанови від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (на неврахуванні яких наголошує скаржник та про що зазначає колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 29 січня 2025 року), якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22".

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24: "205. Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

206. Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

207. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару".

Отже, висновок Верховного Суду, який би урегульовував правовідносини між сторонами до зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", як у контексті, про який зазначає скаржник (спірні правовідносини виникли до відступу Великою Палатою Верховного Суду від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21, і, на думку скаржника, висновки Великої Палати Верховного Суду є незастосовними до спірних правовідносин, що існували до такого тлумачення норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"), так і у контексті внесених змін до статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" Законом України від 03.06.2021 № 1530-IX), вже сформований Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.

Як вже зазначалося, у разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ (у цьому випадку від висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", викладеного у постанові від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, що і було зроблено судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень у цій справі № 926/407/24.

Що ж до доводів скаржника про необхідність формування Верховним Судом саме висновку: "який би урегульовував правовідносини між сторонами до докорінної зміни статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не звернуто увагу на те, що правова норма не має зворотної сили в часі. Іншими словами суд зобов`язаний врахувати, що існував різний підхід до тлумачення змісту норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що свідчить про відсутність юридичної визначеності вищезазначеної норми закону. Відтак, у випадку невизначеності норм права, її тлумачення повинно здійснюватися на користь особи, тим самим реалізуючи принцип верховенства права", то колегія суддів не вбачає підстав для формування таких абстрактних та фактично помилкових висновків про відсутність яких зазначає скаржник.

Отже, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

У касаційній скарзі Товариство також зазначає про неправильне застосування судами пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частини першої статті 216, статті 652 ЦК України, а також порушення судами статті 8 Конституції України, статей 73, 74 ГПК України, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

- від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 (щодо можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов);

- від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 (про те, що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку);

- від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (щодо обов`язковості двосторонньої реституції у разі визнання правочину недійсним);

- від 14.12.2022 у справі № 126/2200/20 (щодо дотримання принципу добросовісності у договірних відносинах).

У цьому контексті, зокрема, зазначає про:

- можливість внесення змін до Договору в частині ціни у зв`язку з істотною зміною обставин за їх доведеності, зокрема, в межах 10%;

- вважає неправомірним відхилення судами довідок Чернівецької ТПП;

- неправомірне незастосування судами до спірних правовідносин статті 216 ЦК України та непоширення дії правової конструкції двосторонньої реституції на обидві сторони Додаткової угоди № 5 до Договору за наслідками визнання її недійсною.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.

Так, у справі № 912/898/18 заступник прокурора Кіровоградської області в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби України та Управління освіти, молоді та спорту Олександрійської міської ради звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю та стягнення коштів.

Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.03.2019 у зазначеній справі № 912/898/18, зокрема, про який стверджує скаржник (що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку), оскільки у цій справі не формувалося такого висновку та взагалі не досліджувалося питання щодо обґрунтованості внесення змін до ціни договору за наявності відповідної довідки ТПП.

У межах розгляду справи № 912/898/18 Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 лише зазначив, що згідно роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" від 07.04.2015 № 3302-05/11398-07 у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Враховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

У справі № 918/1043/21 Невірківський ліцей Великомежиріцької сільської ради звернувся до суду з позовом до приватного підприємства про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що позивач не був обізнаний з реальною вартістю товару за договором та купив його у відповідача за ціною, яка значно перевищує таку вартість. Водночас відповідач не міг не знати про реальну вартість товару за договором, а тому з метою отримання надприбутку навмисно ввів позивача в оману. Оскільки товар за договором був придбаний за державні кошти, зазначений правочин суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку із чим має бути визнаний недійсним, а сплачені за ним кошти стягнуті з відповідача.

У справі № 904/1907/15 про банкрутство фізичної особи-підприємця проведено аукціон з продажу майна банкрута за результатами якого переможець аукціону уклав з ліквідатором боржника (керуючим реалізацією з 21.10.2019) договір купівлі-продажу майна та сплатив кошти за придбане майно банкрута. Згодом, за позовом боржника результати проведеного у справі аукціону та укладений за його наслідком договір купівлі-продажу були визнані судом недійсними без вирішення питання щодо повернення покупцю сплачених коштів за придбане майно банкрута. Покупець майна (переможець аукціону) вважав наведені обставини такими, що зумовили виникнення у боржника перед ним грошового зобов`язання у вигляді повернення сплачених коштів за майно придбане згідно договору, який визнаний судом недійсним, у зв`язку з чим звернувся до боржника із заявою про визнання його грошових вимог у справі про банкрутство.

Суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання покупця майна (переможця аукціону) кредитором у справі, оскільки на час вирішення заяви у боржника відсутні грошові зобов`язання перед заявником щодо повернення сплачених коштів у зв`язку з їх сплатою останньому.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство, розглядаючи касаційну скаргу покупця (переможця аукціону), у постанові від 23.09.2021 вирішував такі питання:

- яка правова природа грошових вимог, що виникли у покупця після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури з огляду на визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута та який порядок пред`явлення, розгляду та вирішення таких вимог у справі про банкрутство?

- яка правова природа витрат на професійну правничу допомогу, які виникли у покупця після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури у зв`язку з визнанням недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута та застосуванням наслідків недійсності правочину?

У справі № 126/2200/20 предметом спору є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Проаналізувавши наведені постанови та висновки Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у наведених справах № 918/1043/21, № 904/1907/15, № 126/2200/20 та у справі, яка розглядається № 926/407/24, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, зокрема, за змістовним критерієм не є подібними.

У жодній із наведених справ судами не розглядалися вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору про закупівлю, укладеному в порядку Закону України "Про публічні закупівлі", з підстав порушення вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону та стягнення, у зв`язку із цим, суми переплати за договором, що мала місце внаслідок неправомірного збільшення ціни товару шляхом укладання цієї угоди з порушенням законодавства, як безпідставно одержаних коштів, підстава набуття яких відпала (відповідно до статей 216, 1212 ЦК України).

Зміст наведених скаржником постанов Верховного Суду у цих справах не свідчить, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки предмет та підстави позовів, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених скаржником справах і у справі, яка переглядається № 926/407/24, є різними; у кожній із справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Водночас, хоча правовідносини у справі № 912/898/18, на неврахування висновків Верховного Суду у якій посилається скаржник, та у цій справі, яка розглядається № 926/407/24, є подібними, однак постанова Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 не містить висновків, про який стверджує скаржник (про те, що довідки ТПП України є належним доказом коливання ціни на різних сегментах ринку).

Водночас скаржник у касаційній скарзі стверджує про неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 у питанні можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов.

Як вже частково зазначалося, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має універсальний характер та підлягає застосуванню до всіх правовідносин, які виникають при збільшенні ціни за одиницю товару за договором, укладеним відповідно до Закону.

Як вже частково зазначалося, у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, а також постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Як з`ясували суди, ураховуючи, що додаткові угоди № 1-3 укладені з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та визнані недійсними рішенням Господарського суду Чернівецької області від 03.01.2023 у справі № 926/3244/22, яке набрало законної сили, укладання Додаткової угоди № 5 до Договору призвело до збільшення ціни за 1 кВт*год електричної енергії на 36,5% до ціни за 1 кВт*год електричної енергії, визначеної Договором.

Встановивши зазначене суди констатували, що оспорювана Додаткова угода № 5 до Договору суперечать вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 ЦК України, оскільки, укладаючи Договір, сторони визначили ціну за продукцію (електричну енергію), тоді як після укладення Договору Товариство ініціювало підписання додаткових угод до Договору, у тому числі оспорюваної Додаткової угоди № 5 внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт*год за Договором більше ніж на 10%.

Колегія суддів, оцінюючи доводи скаржника в цій частині, відзначає, що укладаючи спірну Додаткову угоду № 5 та змінюючи ціну на одиницю товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Натомість, як свідчать з`ясовані судами обставини цієї справи, сторони Договору, укладаючи Додаткову угоду № 5, якими ціну збільшено на 36,5% від ціни, первісно визначеної сторонами у Договорі, не дотримались приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Верховний Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24).

Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24).

Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому Верховний Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, у тому числі наданим відповідачем довідкам Чернівецької ТПП № 927/1 від 02.08.2021, № 927/2 від 02.08.2021, № 927/3 від 02.08.2021, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Відтак, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зміни істотних умов договору, включаючи ціну, за дотримання певних умов, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, який, натомість, свідчить про урахування цих висновків Великої Палати Верховного Суду, а також їх відповідність висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, яка також підлягає урахуванню у розгляді цього спору у силу положень частини четвертої статті 300 ГПК України.

Отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України також не знайшла свого підтвердження.

Стосовно підстави касаційного оскарження рішення і постанови, визначеної скаржником з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України в його взаємозв`язку з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах: від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19; від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20; від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21.

Проте, як вже зазначалося вище, підстави касаційного оскарження (пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України), наведені Товариством у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримала свого підтвердження.

Крім того, скаржник просить Верховний Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначаючи, що справа містить виключну правову проблему та потребує узагальненого підходу щодо правозастосування і, в подальшому, уніфікації наступних постанов:

- від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 (застосування обмеження на зміну ціни договору в межах 10%);

- від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (обов`язковість двосторонньої реституції при визнанні угоди недійсною);

- у справі № 926/5074/21 (погодження сторонами змін до договору, які відповідають законодавчим нормам, як підстави для визнання таких змін правомірними);

- від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 (врахування довідок ТПП як належного та допустимого доказу коливання ціни).

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язок) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Водночас, наведені скаржником доводи не містять належного обґрунтування існування виключної правової проблеми у цій справі, зокрема, ані у контексті кількісного, ані у контексті якісного критеріїв та зводяться до хибного розуміння скаржником сталої та послідовної практики Верховного Суду у застосуванні норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Як вже з`ясовано колегією суддів, постанова Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 не містить висновку, про який стверджує скаржник, про те, що довідки ТПП України є належним та допустимим доказом коливання ціни).

Скаржник стверджує про необхідність уніфікації, зокрема, постанови Верховного Суду у справі № 926/5074/21. Водночас скаржник не наводить дату такої постанови, а ЄДРСР не містить інформації щодо розгляду такої справи Верховним Судом.

У розгляді порушеного скаржником питання щодо наявності виключної правової проблеми у застосуванні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", Верховний Суд також враховує, що за наслідками перегляду справи № 920/19/24 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 не вбачала підстав для відступу від висновку про застосування норм права, викладеного нею у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, та, зокрема, зазначила таке: "192. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. подібний правовий висновок у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17).

193. Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 29 січня 2025 року просила, зокрема, відступити від висновку, викладеного у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII стосовно неможливості збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

194. Велика Палата Верховного Суду враховує, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

195. Водночас з часу формування правового висновку у справі № 922/2321/22, від якого пропонує відступити Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, минув лише один рік. Відповідно ні суспільні відносини, ні їх правове регулювання в державі не змінилися. Жодних свідчень того, що рішення Великої Палати призвело до вад правозастосування, які б зумовлювали потребу відступити від сформульованого Великою Палатою Верховного Суду висновку, немає.

196. Так само в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні посилання на зміни в період з січня 2024 року суспільного контексту, через які застосований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 підхід очевидно застарів внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

197. Внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (на неврахуванні яких наголошує скаржник та про що зазначає колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 29 січня 2025 року), якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22.

198. З огляду на викладене та з урахуванням наведених вище у цій постанові висновків, Велика Палата Верховного Суду не вбачає відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22".

Отже, наведені скаржником доводи не містять належного обґрунтування існування виключної правової проблеми у цій справі у застосуванні положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зважаючи також на те, що Велика Палата Верховного Суду вже розглянула питання відступу від власного висновку щодо застосування цієї норми та підтвердила його правильність.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і відхиляє доводи скаржника про це, адже вони фактично зводяться до власного суб`єктивного тлумачення ним пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та висновків Верховного Суду щодо її застосування у цій категорії спорів.

Отже, мотиви касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування рішення і постанови судів попередніх інстанцій відсутні.

Оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, Верховний Суд вважає, що господарські суди дійшли заснованого на правильному застосуванні норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 203, 215 ЦК України висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваної Додаткової угоди № 5 до Договору недійсною, оскільки нею передбачено підвищення цін на 1 кВт*год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом.

Оскільки Додаткова угода № 5 до Договору є недійсною та не породжує правових наслідків, суди також дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різницю між ціною, встановленою Договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченою Додатковою угодою № 5 до Договору) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у даній категорії спорів, у тому числі Великої Палати Верховного Суду у вже наведених справах № 922/2321/22 та № 920/19/24).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу Товариства слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецька обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 03.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 у справі № 926/407/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова