ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2026 р. м. Київ

Справа № 911/3158/25

Господарський суд Київської області у складі:

cудді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стемакс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нідком» про стягнення 11 450,81грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стемакс» (далі позивач, ТОВ «Стемакс») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нідком» (далі відповідач, ТОВ «Нідком») про стягнення 31 450,81грн, з яких: 20 000грн основний борг; 657,14грн втрати від інфляції за період з травня по серпень 2025 року; 6 662,76грн 50% річних за період з травня по серпень 2025 року; 4 130,91грн пеня за період з 01.05.2025 по 03.09.2025.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки від 23.11.2023 №520/23-К в частині оплати переданого товару в установлений договором строк (а.с.1-4).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.10.2025: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.49-50).

Відповідна ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін 24.10.2025 о 16:34, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (а.с.51-52).

Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), є видом судового рішення.

В силу п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Таким чином, відповідна ухвала вважається врученою сторонам 24.10.2025.

28.10.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача: 657,14грн втрат від інфляції, 6 662,76грн 50% річних, 4 130,91грн пені. У заяві позивач повідомив, що відповідач 10.10.2025 - після надіслання йому позовної заяви сплатив 20 000грн основного боргу (а.с.53-54).

В силу ч.1 ст.251 ГПК України у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

11.11.2025 (сформовано в системі «Електронний суд» та направлено до суду після закінчення робочого часу суду 10.11.2025) у строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України (враховуючи, що 08.11-09.11.2025 - неробочі дні), надійшов відзив на позовну заяву (а.с.61-62).

У відзиві на позов відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що сплатив суму основного боргу у розмірі 20 000грн до подання позову - після отримання претензії (а.с.60-62).

Також, відповідач до відзиву включив клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафу, у разі якщо суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених вимог. В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на добровільну сплату основного боргу та відсутність факту заподіяння позивачу збитків.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду з дотриманням встановленого строку 13.11.2025 (а.с.70-71), позивач підтримує заявлені вимоги та вказує, що:

- відповідач сплатив основний борг лише після подання позивачем позову, а до того не виконував своїх зобов`язань;

- позовна заява вважається поданою у день її подання до суду, а не у день її реєстрації судом;

- після отримання відповідачем претензії позивача ТОВ «Нідком» сплатило лише частину основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.11.2025 судом закрито провадження у справі в частині стягнення 20 000грн основного боргу на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України (а.с.74-77).

У строк, встановлений судом, відповідач не скористався правом на подання заперечення; із заявою про поновлення встановленого судом строку для подання заперечення відповідач не звертався.

Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Граничний строк розгляду відповідної справи, визначений ч.1 ст.248 ГПК України, сплив.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

23.11.2023 між ТОВ «Стемакс» (далі - постачальник) та ТОВ «Нідком» (далі - покупець) укладено договір поставки №520/23-К (далі договір; а.с.6-10).

В силу положень п.п.1.1-1.4 договору: постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені сторонами строки у власність покупця системи кріплення, метизні вироби, витратні матеріали, а також електроінструмент, інструментальне оснащення та ручний інструмент (далі товар), а покупець прийняти та оплатити товар в термін і на умовах, передбачених договором; найменування, асортимент, кількість та ціна товару узгоджуються сторонами на підставі замовлень (заявок) покупця і відображаються у видаткових накладних; видаткові накладні, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, додаються до цього договору і є його невід`ємною частиною; сторонами можуть бути підписані додатки (специфікації) до даного договору, у яких відображаються найменування, асортимент, кількість та ціна товару, та які, в разі їх укладення сторонами, будуть невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.п.2.1, 2.4 договору: загальна сума договору визначається виходячи із загальної вартості товарів, поставлених протягом строку дії договору, розраховується відповідно до підписаних сторонами видаткових накладних та специфікацій (в разі їх наявності); сторони погодили, що в разі відсутності специфікацій до договору, факт оплати покупцем рахунку-фактури постачальника та/або підписання представником покупця видаткової накладної на товар є підтвердженням згоди покупця з обсягом, асортиментом, кількістю та ціною на товар, що поставляється в конкретній партії; оплата товару за даним договором, крім випадів, передбачених п.2.5 цього договору, здійснюється покупцем на підставі виставленого рахунку-фактури в безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 100% вартості партії товару, вказаної у відповідному рахунку-фактурі, на поточний банківський рахунок постачальника, в строк не пізніше 21 календарного дня від дати, вказаної у відповідній видатковій накладній; покупець має право достроково оплатити рахунок-фактуру.

Згідно п.3.1, 3.5 договору: поставка партії товару здійснюється після узгодження сторонами замовлення (заявки) покупця та на підставі виставленого рахунку-фактури постачальника; постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару на базових умовах поставки згідно з правилами Інкотермс в редакції 2010 року: EXW- склад постачальника, адреса складу: Київська обл., м. Буча, вул. Максима Залізняка, 5А або DDP склад покупця, адреса складу: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Ботанічна, 1/6. В силу п.3.6, 3,8 договору: покупець приймає товар відповідно до видаткової накладної на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, оформленої належним чином; повноваження фізичної особи представника покупця визначається довіреністю; право власності на товар та ризики випадкового знищення товару переходять від постачальника покупцю в момент його передачі з товаросупровідними документами.

Підпунктами 4.1.1, 4.1.2 п.4.1 договору на постачальника покладені обов`язки, зокрема: передавати (поставляти) товар окремими партіями, належної якості, на умовах, визначених договором, за письмовим замовленням покупця, у строк, погоджений сторонами; передавати разом із товаром належно оформлені документи (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки, тощо). Покупець, як визначено пп.4.3.1 п.4.3 договору, зобов`язаний оплатити товар в строк та на умовах, визначених сторонами у договорі, додаткових угодах, специфікаціях (у разі наявності).

У разі порушення строків оплати (п.2.4 договору) покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення оплати до моменту зарахування коштів на поточний рахунок постачальника; у разі порушення строків оплати, передбачених п.2.4 договору, більше ніж на 5 календарних днів, покупець додатково сплачує проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 50% річних від суми заборгованості за весь час прострочення до моменту погашення (п.п.8.3, 8.4 договору).

Сторонами п.п.10.1, 10.2 договору узгоджено, що: договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2024 року; у випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін письмово не заявить про намір припинити його дію, цей договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік; аналогічний порядок пролонгації діє на наступні роки, якщо сторони не передбачать інший порядок у відповідній додатковій угоді до договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання взятих на себе зобов`язань позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 38 601,72грн з ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, а саме від:

- 08.04.2025 №13486 на суму 36 231,72грн (а.с.11);

- 08.04.2025 №13487 на суму 2 370грн (а.с.13).

Крім того, до матеріалів справи, на підтвердження факту перевезення товару, позивач надав ТТН від 08.04.2025 №Р13486 (а.с.12), №Р13487 (а.с.14), водночас, такі документи не містять підписів: ні вантажовідправника, який передав товар; ні водія, що такий товар отримав для перевезення; ні вантажоодержувача отримувача товару. Проте, відповідач факт поставки товару не заперечував та підтвердив.

Відповідач зобов`язання з оплати переданого товару за вказаними видатковими накладними до звернення позивача з позовом виконав частково, сплативши 18 601,72грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 04.09.2025 №2762 на суму 8 601,72грн, 01.10.2025, №2897 на суму 10 000грн (а.с.15-16).

Відповідно до претензії від 11.08.2025 №93 позивач вимагав від відповідача сплатити борг за переданий товар у розмірі 38 601,72грн (а.с.17-18).

На підтвердження направлення вказаної претензії відповідачу надано поштову накладну №632 та опис вкладення до відправлення, прийнятого за такою накладною (а.с.19).

Згідно листа від 05.09.2025 за вих.№05/09/02 відповідач гарантував позивачу погасити борг за договором поставки від 23.11.2023 №520/23-К у повному обсязі до 20.09.2025 (а.с.46).

Крім того, судом встановлено, що відповідач перерахував позивачу в рахунок погашення основного боргу 20 000грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 10.10.2025 №2917 (а.с.56). При цьому, датою та часом здійснення такої операції банком є 10.10.2025 17:14, а отже, борг за поставлений товар у розмірі 20 000грн сплачений відповідачем після подання позовної заяви до суду, але до відкриття провадження у справі.

Предметом спору у даній справі, з урахуванням закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 20 000грн, є застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобов`язання з оплати товару у встановлений договором строк.

Заявлені позивачем вимоги суд вважає частково обґрунтованими з наступних підстав.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України (тут і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи зміст зобов`язань сторін за договором, такий договір містить загальні положення щодо організації майбутніх поставок товару, однак, сам по собі, без специфікацій, або додатку, що деталізує умови поставки партії товару, які узгоджені сторонами, не є договором поставки, оскільки містить лише посилання на поставку певного виду товару, однак, не містить асортименту та кількості такого товару, що має поставити позивач відповідачу, ціну такого товару тощо.

Так, згідно ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.1 ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках; предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Частиною 2 цієї статі установлено, що загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Укладений договір не містить загальної кількості товарів, що мають постачатись за договором. Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами не виникло відносин з поставки певних партій товару, що здійснювалась на загальних умовах, визначених укладеним договором, оскільки наявність таких відносин підтверджується діями сторін узгодженням умов поставки певної партії товару, передачею такого товару відповідачу позивачем та прийняття його відповідачем без зауважень (у т.ч. щодо кількості, асортименту тощо), що підтверджено підписаними між сторонами видатковими накладними, здійсненням повної оплати товару.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що весь товар, переданий за зазначеними видатковими накладними є таким, що поставлений на умовах договору поставки від 23.11.2023 №520/23-К.

Так, відповідно до ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Оскільки суду не надано доказів повідомлення однією стороною договору іншу про намір розірвати чи припинити такий договір за 30 днів до закінчення строку його дії 31.12.2024, такий договір продовжив свою дію ще на один календарний рік, як узгоджено сторонами п.10.2 договору, тобто до 31.12.2025, що у т. ч. підтверджується гарантійним листом відповідача та претензією позивача, що містять посилання на такий договір.

За змістом ст.712 ЦК України за договором поставки, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України визначено, що: продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Положеннями ч.1 ст.664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару; договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.692 ЦК України, яким установлена черговість виконання взаємних зобов`язань, виконання зобов`язання з передачі товару передує виконанню зобов`язання з оплати. Так, як визначено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Вказаний порядок виконання взаємних зобов`язань визначений п.2.4 договору.

З урахуванням умов договору, враховуючи виконання позивачем зобов`язання з передачі товару, відповідач мав оплатити товар, переданий йому позивачем за видатковими накладними від 08.04.2025 №№13486, 13487 у строк, встановлений п.2.4 договору, протягом 21 календарного дня, тобто до 29.04.2025 включно.

В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару у встановлений договором строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання. При цьому, на даний час таке зобов`язання припинено виконанням.

В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України (в редакції, чинній на момент порушення зобов`язання з оплати) відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторони за взаємною згодою змінили розмір процентів п.8.4 договору, визначивши його на рівні 50% річних. Доказів визнання відповідного договору недійсним або його оспорення в частині встановлення розміру процентів не надано. При цьому, сторони визначили, що проценти у розмірі 50% річних застосовується до сторін лише у випадку прострочення виконання зобов`язання з оплати товару більш ніж на 5 календарних днів, тобто, право позивача вимагати від відповідача сплати процентів у розмірі 50% річних за порушення строку оплати товару виникає лише на 6 календарний день прострочення такого зобов`язання, а до цього моменту з наступного дня після того, як зобов`язання мало бути виконано, за 5 календарних днів прострочення позивач має право вимагати сплати процентів у розмірі 3% річних, як передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати отриманого товару, вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції та процентів, нарахованих за борг, який існував в період такого нарахування, є обґрунтованими.

За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, офіційні індекси інфляції, розмір втрат від інфляції за заявлений період - з травня по серпень 2025 року складає 656,23грн, а розмір процентів за фактично нарахований позивачем період з 01.05.2025 по 03.09.2025 (126 календарних днів) 6 463,94грн.

Розбіжності у розрахунку втрат від інфляції пов`язані із застосуванням позивачем сукупного індексу інфляції без його округлення до десятої. Між тим, офіційний індекс інфляції встановлюється як за місяць, так і за рік в процентах саме до десятої, тому сукупний індекс інфляції мав визначатись в процентах з округленням до десятої.

Розбіжності у розрахунках процентів спричинені невірним визначенням початку перебігу строку, з якого позивач набуває права застосовувати проценти у розмірі, встановленому договором. Так, за період з 01.05.2025 (хоча фактично зобов`язання з оплати товару вважається простроченим з 30.04.2025) по 04.05.2025 (п`ятий календарний день порушення зобов`язання) позивач застосовує при розрахунку 50% річних, хоча проценти у такому розмірі позивач має право застосовувати лише з 05.05.2025 (шостий календарний день порушення зобов`язання), а до настання відповідної дати має право нараховувати проценти у розмірі, визначеному ч.2 ст.625 ЦК України, 3% річних.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення процентів суд задовольняє у розмірі 6 463,94грн, а вимоги в частині стягнення втрат він інфляції - у розмірі 656,23грн; у задоволенні вимог в частині стягнення 198,82грн - процентів та 0,91грн втрат від інфляції суд відмовляє.

Крім того, позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача 4 130,91грн пені, яка нарахована ним за період з 01.05.2025 по 03.09.2025.

Заявлені у відповідній частині вимоги є обгрнутованими з наступних підстав.

В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як установлено п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розмір пені, встановлений договором, не перевищує максимального розміру пені відповідно до вищевказаних положень законодавства; пеня позивачем нарахована з урахуванням обмеження періоду її нарахування, встановленого ч.6 ст.232 ГК України, що діяла у момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати переданого товару, позивач набув права вимагати сплати пені, передбаченої п.8.3 договору.

Перевіривши розрахунок пені, наведений позивачем, суд дійшов висновку про те, що пеня позивачем розрахована вірно: з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, встановлених облікових ставок НБУ.

Однак, суд вважає, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача підлягає зменшенню, враховуючи клопотання відповідача, з наступних підстав.

Частиною 3 ст.551 ЦК України установлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд оцінює: чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер; категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в ст.551 ЦК України та в ст.233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №904/21/24, 18.12.2024 у справі №902/517/24, 21.05.2024 у справі №910/10934/23).

Водночас, відповідач не повідомив обставин, які є підставою для зменшення нарахованої позивачем пені, між тим і позивач, отримавши відзив на позов, у якому заявлено про зменшення пені, не вказує у відповіді на відзив на те, що порушенням відповідного зобов`язання відповідачем йому заподіяно збитків, розмір яких перевищує або дорівнює розміру нарахованої пені.

Частиною 1 ст.550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з тим, неустойка заявлена у розмірі значно більшому ніж розмір збитків, як установлено ч.3 ст.551 ЦК України, може бути зменшена за рішенням суду. При цьому, зазначена норма не встановлює, що таке зменшення судом здійснюється виключно за клопотанням/заявою сторони. Окрім того, значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків не є єдиною підставою, у відповідності із положеннями зазначеної норми, для зменшення пені. Так, такими підставами можуть бути і інші обставини, що мають істотне значення.

У даній справі істотне значення для вирішення відповідного питання має та обставина, що розмір процентів, нарахованих відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, сторонами встановлено у значно більшому розмірі аніж визначено такою нормою, що не суперечить чинному законодавству. Разом з тим, нарахування процентів у період прострочення у розмірі, що більш ніж у 16 разів перевищує загальний розмір процентів, що міг бути нарахований у разі, якщо б сторони не визначили таку спеціальну умову, на думку суду, може бути тією обставиною, що має істотне значення для вирішення питання про зменшення пені, оскільки вимоги про стягнення процентів у такому розмірі, а також втрат від інфляції, задоволені у даній справі, що спроможно нівелювати негативні наслідки для позивача від порушення відповідачем зобов`язання, враховуючи, що позивач не посилається на заподіяння йому збитків у певному доведеному розмірі від порушення зобов`язань. Окрім того, суд враховує, що порушення зобов`язання тривало менше півроку та на момент розгляду справи позивач повністю погасив борг.

З урахуванням наведених обставин, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 1000грн, а у задоволені пені у розмірі 3130,91грн відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір понад встановлений розмір, оскільки не взяв до уваги те, що, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Фактично з поданої позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 2422,40грн (31 450,81:100*1,5

Між тим, в силу ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у визначених відповідною нормою випадках.

Клопотань про повернення частини сплаченого судового збору позивач до прийняття рішення у справі не подавав.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором у розмірі 2 422,40грн, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме у розмірі 2 407,02грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але без врахування того, що у стягнені пені у розмірі 3 130,91грн відмовлено, оскільки пеня нарахована у відповідному розмірі правомірно, однак, її розмір зменшено судом /(20 000+6 463,94+656,23+4 130,91)*2 422,4: 31 450,81/.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нідком» (ідентифікаційний код 41564138; 08301, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Ботанічна, буд. 1/6) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стемакс» (ідентифікаційний код 40212649; 01054, м. Київ, вул. Хмельницького Богдана (Шевченківський р-н), буд. 55) 6 463,94грн 50% річних, 656,23грн втрат від інфляції, 1000грн пені, а також 2 407,02грн - в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 0,91грн - втрат від інфляції, 198,82грн - 50% річних, 3130,91грн - пені.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова