ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 Справа № 914/2463/25

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Львівської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТОРГСВІТ»

про: зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

представники

позивача: не з`явився,

відповідача: Фостяк О.Я.,

ВСТАНОВИВ

11.08.2025р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТОРГСВІТ» про усунення перешкод у користуванні Львівською міською радою земельною ділянкою за адресою: м.Львів, проспект Чорновола В.,57, шляхом скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАТОРГСВІТ» на нежитлову будівлю магазину під літ. «Д-1», загальною площею 122,8 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1) з закриттям відповідного розділу.

13.08.2025р. суд постановив ухвалу, відповідно до якої ухвалив: заяву Львівської міської ради про забезпечення позову задовольнити; заборонити вчинення сторонам, а також іншим органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам як суб`єктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо: нежитлової будівлі магазину під літ. «Д-1», загальною площею 122,8 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1), що розташований за адресою: м.Львів, проспект Чорновола В.,57.

Ухвалою суду від 18.08.2025р., суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначити на 10.09.2025р.; явку представників сторін у судове засідання визнано обов`язковою.

Хід справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

27.10.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№28424/25).

02.12.2025р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№32171/25).

28.01.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№2619/26).

Протокольною ухвалою від 03.12.2025р. суд, зокрема, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 14.01.2026р.

Позиція позивача:

Позов мотивований тим, що, на даний час, на думку позивача, ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ» самовільно зайняло та фактично використовує земельну ділянку комунальної власності для обслуговування будівлі магазину, площею 122,8 кв.м за адресою: проспект В.Чорновола,57 у м.Львові, шляхом розміщення вказаної споруди за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про передачу у власність або користування (оренду) даної земельної ділянки, чим порушує право власності Львівської міської територіальної громади на земельну ділянку.

Позиція відповідача:

Вказано на те, що, в даному випадку, (як і у випадку скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації) рішення виконавчого органу позивача про демонтаж, визнано у судовому порядку протиправним/незаконним.

Вважає, що оскільки державна реєстрацій права на спірний об`єкт була проведена відповідно до норм закону, а спірний об`єкт був незаконно демонтований позивачем (її виконавчими органами), наявність відповідної державної реєстрації у жодний спосіб не порушує права Львівської міської ради.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень представників учасників справи, суд встановив наступне.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ» (ідентифікаційний код 38558171) на будівлю за адресою: м. Львів, проспект Чорновола В., 57, загальною площею 122,8 кв.м. (реєстраційний номер 1).

Підставою для проведення державної реєстрації є свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.02.2015р, індексний номер 34000967, видане Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції. Водночас, вказане свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.11.2014р. №ПВ79, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно - будівельної інспекції у Львівські області. При цьому, вищевказана реєстрація права власності не є первинною.

Так, первинне право власності щодо вказаного об`єкта нерухомого майна зареєстровано за ТзОВ «ЗАХІДУНІВЕРСАЛ ПЛЮС» на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова 06.12.2012р. у справі №2/1326/3235/2012. На момент ухвалення судового рішення, площа об`єкта становила 75,5 кв.м. Вказане судове рішення оскаржувалось Львівською міською радою в апеляційному порядку. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, залишеною без змін, постановою Верховного Суду від 05.03.2018 року апеляційне провадження закрито. Відповідно, рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 грудня 2012 року на сьогоднішній день є чинним.

В подальшому, власниками даного об`єкта нерухомого майна були:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 27.12.2012р. до 08.06.2013р., яка придбала нежитлову будівлю магазину літ. «Д-1» згідно із договорами купівлі-продажу часток вказаної будівлі (реєстраційний №4557 від 25.12.2012р., реєстраційний №4620 від 26.12.2012р., посвідченими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробурою-Гіркою Н.С.), укладеними нею з ТзОВ «ЗАХІДУНІВЕРСАЛ ПЛЮС» (ідентифікаційний код 38172052);

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 08.06.2013р. до 29.01.2014р. (яка набула право власності на будівлю на підставі іпотечного договору від 27.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І. за реєстровим №503;

Надалі, право власності на будівлю за адресою: АДРЕСА_1 було набуто ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ» внаслідок внесення її ОСОБА_2 в статутний капітал товариства. Відповідно, Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії 17698860 від 12.02.2014 року. Площа нежитлової будівлі магазину літ. «Д-1» внаслідок реконструкції збільшилась з 75,5 кв.м. до 122,8 кв.м. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.11.2014р. №ПВ79, виданої Департаментом Державної архітектурно - будівельної інспекції у Львівські області.

Зазначена інформація щодо спірного об`єкта наведена у долученому до позовної заяви акті обстеження земельної ділянки (примірник 1) від 23.10.2023р. №372.

В Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутня інформація про декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 19.11.2014р. №ЛВ 79 на об`єкт «Реконструкція нежитлової будівлі магазину під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові».

Так, 16.03.2020р. Інспекцією ДАБК у м. Львові видано наказ № 14/20 «Про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.11.2014р. №ЛВ 79 на об`єкт «Реконструкція нежитлової будівлі магазину під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові».

Не погоджуючись із прийнятим наказом № 14/20 від 16.03.2020р., ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ» звернулось з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р. у справі №380/3623/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021р.: визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції ДАБК у м. Львові від 16.03.2020р. №14/20 «Про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.11.2014р. №ЛВ779 на об`єкт «Реконструкція нежитлової будівлі магазину під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові»; зобов`язано Інспекцію ДАБК у м. Львові відновити реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.11.2014р. №ЛВ779 на об`єкт «Реконструкція нежитлової будівлі магазину під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові».

Постановою Верховного Суду від 08.07.2024р. касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021р. у справі №380/3623/20 залишено без змін.

Так, у зазначеній постанові, Верховний Суд виснував: «…враховуючи інформацію, яка була використана відповідачем для прийняття оскаржуваного наказу, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що у відповідача не було підстав для висновку про очевидну недостовірність вказаних у декларації №ЛВ 0779 від 19.11.2014р. даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.».

Разом з тим, 09.12.2019 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №1111 відповідно до п.1 якого визначено: Шевченківській районній адміністрації: 1.1. Демонтувати тимчасову споруду на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові. Термін: невідкладно. 1.2. Виконати протиаварійні роботи з відновлення комунікаційних мереж на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові. Термін: невідкладно.

10.03.2020р. виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №207 «Про демонтаж самочинно спорудженого об`єкта (споруди) на проспекті В.Чорновола, 57». у цей ж день Шевченківською районною адміністрацією вказане рішення виконавчого комітету виконано здійснено демонтаж нежитлової будівлі магазину, (акт проведення демонтажу споруди для здійснення підприємницької діяльності за адресою: проспект Чорновола, 57 від 10.03.2020р.) та відновлено благоустрій території після демонтажу.

Проте, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі №1.380.2019.006976 задоволено позов ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ»: визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2019 року №1111 в частині п.1, а саме: Шевченківській районній адміністрації: 1.1. Демонтувати тимчасову споруду на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові. Термін: невідкладно. 1.2. Виконати протиаварійні роботи з відновлення комунікаційних мереж на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові. Термін: невідкладно. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.03.2020 року №207 «Про демонтаж самочинно спорудженого об`єкта (споруди) на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2020р. у справі №1.380.2019.006976 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі №1.380.2019.006976 - без змін. Ухвалою від 07.06.2021р. Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради у справі № 1.380.2019.006976.

Позивач вважає, що в результаті реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна на проспекті Чорновола В., 57 у м. Львові, загальною площею 122,8 кв.м порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради, яка позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою на вул. В.Чорновола,57 у м. Львів. У зв`язку із чим зазначає, що саме в результаті припинення права власності ТзОВ «МЕГАТОРГСВІТ» буде відновлено порушене право власності Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради на землю на проспекті В.Чорновола,57 у м. Львів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

До того ж, наведені приписи ст.124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частинами 1 та 4 ст. 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому ч.2 вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Аналіз наведеної норми дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва: об`єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об`єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів і документів про виділення земельної ділянки.

Вказана правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі № 915/1376/17.

З матеріалів справи слідує, та не заперечується сторонами, що на спірній земельній ділянці, був розташований об`єкт нерухомого майна.

Разом з тим, із встановленого судом вище, суд приходить до висновку про те, що реєстрація декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 19.11.2014р. №ЛВ 0779 на об`єкт «Реконструкція нежитлової будівлі магазину під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові» на даний час є чинною.

Враховуючи наведене, відповідно відсутні підстави для висновку про те, що будівля під літерою «Д-1» на проспекті В. Чорновола, 57 у м. Львові є неприйнятою до експлуатації та/чи збудованою самочинно, як вважає позивач.

Отже, будівництво на спірній земельній ділянці не було здійснене самочинно.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, відповідно до змісту позовної заяви та матеріалів справи відповідач набув право власності на об`єкт нерухомості в результаті реєстрації за ним відповідного права.

Таким чином, враховуючи встановлене, оскільки відповідач, до якого заявлено відповідну вимогу, не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, а став власником об`єкта нерухомості, його право власності зареєстроване в установленому законом порядку, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в даному випадку, не підлягають задоволенню.

При цьому, слід зазначити про те, що державна реєстрація права на будівлю за адресою: м. Львів, проспект Чорновола В., 57 за наслідками якої площа будівлі була збільшена з 75,5 кв.м до 122,8 кв.м, проведена 23.02.2015 року. І на момент здійснення такої державної реєстрації, діяв Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений вже постановою КМ України №461 від 13.04.2011р. Відповідно до п.2, п.3 вказаного Порядку (в редакції на момент реєстрації) 2. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Відповідно, декларація про готовність об`єкта до експлуатації є визначеним законом документом, для проведення державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт.

Окрім того, Порядком проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17 жовтня 2013 року (п.24), при державній реєстрації права власності на реконструйоване майно було передбачено видача державним реєстратором свідоцтва про право власності. Відтак, в державному реєстрі при проведенні державної реєстрації права, здійснювалось посилання на свідоцтво про право власності на нерухоме майно 34000067 від 23.02.2015 року.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018р. у справі №338/180/17 зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі № 910/3009/18 вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021р. у справі № 509/11/17 зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021р. у справі № 910/27779/14.

Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом, як необхідних для виникнення права власності.

При цьому, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Суд констатує, що в даному випадку, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, не може бути визнаним ефективним способом захисту.

Оскільки державна реєстрацій права на спірний об`єкт була проведена відповідно до норм закону, а спірний об`єкт був незаконно демонтований позивачем (її виконавчими органами), наявність відповідної державної реєстрації у жодний спосіб не порушує права Львівської міської ради. Відповідно, позов задоволенню не підлягає.

Крім того, необхідно зазначити, що положення статті 349 ЦК України визначають, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.

При цьому, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову Львівської міської ради належить відмовити.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд, як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України», Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись, як вимога детально відповідати на кожен довід.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст. 129 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Згідно ч. 9, ч. 10 ст. 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Отже, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, вищевказані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 13.08.2025р., слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в позові повністю.

2.Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.08.2025р. у справі №914/2463/25.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 03.03.2026 р.

Суддя Король М.Р.