ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3/26

За позовом: Акціонерного товариства «Кредобанк» (79026, м.Львів, вул.Сахарова, буд.78, )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «АРІС ЛТД» (73000, Херсонська обл, Дніпровський р-н, м.Херсон, вул.9 Східна, буд. 64, )

про стягнення

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Граненко М.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився.

Від відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Акціонерне товариство (далі АТ) «Кредобанк» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «АРІС ЛТД» (далі ТОВ «ВКФ «АРІС ЛТД») про заборгованості за кредитним договором №О93/1 від 08.09.2021р. у розмірі 34 245 грн 38 коп.

Ухвалою суду від 08.01.2026р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3/26, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 05.02.2026р. Ухвалою суду від 05.02.2026р. відкладено судове засідання на 03.03.2026р.

Позивач - АТ «Кредобанк», підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Згідно заяви вх.№4650/26 від 09.02.2026р. представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення у справі та проведення судового засідання за його відсутності.

Відповідач ТОВ «ВКФ «АРІС ЛТД», не скористався своїм правом на судовий захист, письмового відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Ухвали по справі направлялись відповідачу на його поштову адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернулась з відміткою Укрпошти «адресат відсутній».

В ухвалі від 16.01.2023р. у справі №916/3670/21 Верховний Суд зазначив, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), провадження №11-268заі18).

Крім того, Господарським судом Одеської області розміщувались публікації щодо розгляду справи на офіційному сайті судової влади в мережі Інтернет.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що ним вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідача про дату, місце та час судових засідань.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач у справі у позовній заяві зазначає, що 08.09.2021р. між ним (Банк) та ТОВ «ВКФ «АРІС ЛТД» (Позичальник) було укладено Кредитний договір №О93/1, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

Відповідно до пунктів Кредитного договору Позичальник прийняв на себе обов`язок повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені цим Договором та Додатковими договорами.

Позивач зазначає, що відповідно до умов Кредитного договору, у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків Позичальником, Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, Позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування.

На твердження позивача, Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту.

Однак, Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 03.12.2025 р. загальна заборгованість за Кредитним договором складає 34 245 грн 38 коп., з яких : тiло кредиту 21 911 грн 58 коп., вiдсотки 12 333 грн 08 коп.

Таким чином, позивач зазначає, що у результаті порушення взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором № O93/1 від 08.09.2021 р. загальна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь АТ «КРЕДОБАНК», складає 34 245 грн 38 коп.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу відповідача позивачем направлено Досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дана вимога залишена відповідачем без реагування, борг не оплачено.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути заборгованість з відповідача у судовому порядку.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 1048, 1054, 1056-1, 1069, 1070, 610-611, 624, 626, 627, 628, 554, 553, 550, 549, 546, 536, 526 Цивільного кодексу України та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом на судовий захист, письмового відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Розглянув матеріали справи, господарський суд зазначає, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач послався на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021 р., на підставі якого за ТОВ «ВКФ «АРІС ЛТД» утворилася заборгованість у загальному розмірі 34 245 грн 38 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У Постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024р. по справі №916/3006/23 визначено, що поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16-ц)

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Разом з тим, у п. 5 ч.3 вищезазначеної статті закріплено, що позовна заява повинна містити, зокрема виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянув матеріали справи, судом встановлено, що дійсно, між АТ «КРЕДОБАНК» та ТОВ «ВКФ «АРІС ЛТД» існують договірні відносини, зокрема за договором застави товарів в обороті від 09.08.2021р. та Договором №93 про надання овердрафту від 09.08.2021р., копії яких додано позивачем до позовної заяви.

Однак, як вже зазначалось вище, позивач у позовній заяві послався на невиконання відповідачем своїх зобов`язань лише за кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021 р.

Господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять копії кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021 року, який позивач зазначає як підставу позову.

Разом з тим, навіть наявна у матеріалалх справи досудова вимога щодо виконання договірних зобов`язань, про яку позивач зазначає у позовній заяві, стосується Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021р., а не кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021р.

Суд звертає увагу на низьку якість позовної заяви, яка фактично містить лише посилання на загальні норми законодавства, натомість не містить посилань на умови Кредитного договору, порушення яких мало наслідком виникнення заборгованості, яка є предметом спору. Наявність у додатках до позовної заяви договору застави товарів в обороті від 09.08.2021р. та Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021р., договору поруки від 09.08.2021р. позивачем взагалі не обгрунтована, не зазначено зв`язку між цими договорами та Кредитним Договором №O93/1 від 08.09.2021 р. (якщо такий взагалі існує).

Водночас, згідно заяви вх.№4650/26 від 09.02.2026р. представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення у справі та проведення судового засідання за його відсутності.

Господарський суд вважає за необхідне роз`яснити, що у господарському процесуальному кодексі відсутній такий процесуальний документ як «заочне рішення».

На підставі зазначеного вище, враховуючи наведені позивачем у позовній заяви підстави та обгрунтування позову, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.1 ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача відповідно до положень ст. 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «Кредобанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «АРІС ЛТД» про стягнення за кредитним договором №О93/1 від 08.09.2021р. заборгованості у розмірі 34 245 грн 38 коп відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повний текст рішення складено 09 березня 2026 р.

Суддя Н.В. Рога