ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 910/9589/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Мальченко А.О.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 10.02.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.11.2024 (повне судове рішення складено 06.01.2025)

у справі №910/9589/24 (суддя Джарти В. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи фінанс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія"

за участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2. Публічне акціонерне товариство "Місто Банк"

про стягнення частини заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія" про стягнення частини заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ТОВ "Міжрегіональна транспортна компанія" зобов`язань за кредитним договором №03/Ю від 31.05.2019, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість. Оскільки Публічне акціонерне товариство "Місто Банк" відступило право вимоги за цим кредитним договором позивачу на підставі договору про відступлення права вимоги №GL15N624963-2 від 11.10.2023, відповідно до ТОВ "Діджи фінанс" перейшло право вимоги до ТОВ "Міжрегіональна транспортна компанія" про сплату заборгованості за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" про стягнення частини заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн задоволено повністю.

За рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 000,00 грн частини заборгованості та 12 000,00 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин щодо несплати відповідачем коштів за кредитним договором №03/Ю від 31.05.2019 та наявності у позивача права вимоги за даним кредитним договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональна транспортна компанія» грошових коштів в сумі 1 000 000,00 грн, відступлені АТ «Місто банк» ТОВ «Діджи фінанс» за договором № GL15N624963-2 від 06.11.2023, та судовий збір у розмірі 12 000,00грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи та не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що ТОВ "Діджи фінанс" не доведено розміру заборгованості, заявленої до стягнення, а існуюча заборгованість, яка була присуджена судом в межах справи 910/14211/21 у розмірі 150 000,00 грн, погашена відповідачем.

ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» звертає увагу, що на забезпечення виконання кредитного договору № 03/Ю від 31.05.2019 між ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія» до ПАТ «Місто банк» був укладений договір застави майнових прав на грошові кошти ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія», покладені на депозитний рахунок у якості депозитного вкладу у ПАТ «Місто банк» за договором банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019 в розмірі 45 000 000,00грн.

Таким чином, ТОВ «Діджи фінанс» набуває право заставодержателя з 06.11.2023, а отже набуває право звернення стягнення за кредитним договором № 03/Ю від 31.05.2019 шляхом звернення стягнення на предмет застави - грошові кошти депозитного вкладу відповідача в розмірі 45 000 000,00 грн та відсотків за депозитом за договором банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019.

Отже, як вважає скаржник, ТОВ «Діджи фінанс» з 06.11.2023 набуло право власності на грошові кошти відповідача в розмірі 45 000 000,00грн депозитного вкладу та грошові кошти за відсотками по депозитному вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019, які в повному обсязі забезпечують кредитні зобов`язання (по тілу кредиту, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, штрафні санкції, тощо) відповідача за кредитним договором № 03/Ю від 31.05.2019.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги позивач подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24 - без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, третіми особами не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання, заявлені учасниками справи у суді апеляційної інстанції

13.01.2026 через систему електронний суд ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» подано заяву, відповідно до якої відповідач просив суд повторити ухвалу Північного апеляційного господарського суду щодо витребування у Акціонерного товариства "Місто Банк" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб документів, а саме:

1. Всі ордери-розпорядження Управлінню за період 01.06.2019р. по 31.03.2021р., із зазначенням сум щодо перерахування коштів депозитного вкладу/ нарахованих відсотків згідно з договором від 29.05.2019 № 06/Ю-Д, списання заборгованості / погашення по відсоткам згідно з договором від 31.05.2019 № 03/Ю та договором застави майнових прав на грошові кошти від 31.05.2019 № 03/Ю/З щомісяця, які не були надані ФІондом гарантування вкладів фізичних осіб 28.11.2025р.;

2. Розрахунок нарахувань та виплат відсотків на банківський депозитний вклад в розмірі 45 100 000,00грн. за договором № 06/Ю-Д від 29.05.2019р. з моменту укладання даного договору (з 29.05.2019р.) до закінчення дії договору або на даний час;

3. Розрахунок по тілу кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором № 03/Ю від 31.05.2019р. та додатковими угодами № 1 від 27.06.2019р., № 2 від 29.07.2019р., № 3 від 28.08.2019р., № 4 від 26.09.2019р., № 5 від 08.10.2019р., № 6 від 25.10.2019р., № 7 від 22.11.2019р., № 8 від 20.12.2019р., № 9 від 17.01.2020р., № 10 від 14.02.2020р., № 11 від 13.03.2020р., № 12 від 10.04.2020р., № 13 від 12.05.2020р., № 14 від 10.06.2020р., № 15 від 10.07.2020р., № 16 від 10.08.2020р., № 17 від 09.09.2020р., № 18 від 09.10.2020р., № 19 від 06.11.2020р.. № 20 від 04.12.2020р. до кредитного договору № 03/Ю від 31.05.2019р. за період з 31.05.2019р. по 06.11.2023р.;

4. Розрахунок «основний борг ЕКВ» в розмірі 44 000 000,00грн., «відсотки ЕКВ» в розмірі 35 975 372,36грн., «борг всього ЕКВ» в розмірі 79 972 372,36грн., які визначені у додатку № 1 до договору відступлення права вимоги № GL15N624963-2 від 06.11.2023р., укладеного між ПАТ «Місто банк» і ТОВ «Діджи фінанс», в т.ч. за кредитним договором № 03/Ю від 31.05.2019р. (боржник ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія») із зазначенням видів щомісячних платежів;

5. Копії документів про зарахування на банківський рахунок НБУ уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб грошових коштів з банківського рахунку депозитного вкладу № 06/Ю-Д від 29.05.2019р. ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія» () в розмірі 45 150 000,00грн.,

6. Інформацію про причини нездійснення зарахування однорідних вимог ПАТ «Місто банк» та ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія» за кредитним договором № 03/Ю від 31.05.2019р., договору застави № 03/Ю/З від 31.05.2019р. 8 майнових прав на грошові кошти ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія» (), договору банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019р. на умовах: без права поповнення вкладу зі сплатою процентів щомісяця відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

7. Інформацію чи були зняті обмеження із заставного майна за договором застави № 03/Ю/З від 31.05.2019р. - з майнових прав на грошові кошти ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія» (), покладені на депозит за договором банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019р. на умовах: без права поповнення вкладу зі сплатою процентів щомісяця;

8. Список/перелік осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання кредитних зобов`язань перед ПАТ «Місто банк», складеного протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Місто банк» з ринку;

10. Письмове повідомлення ПАТ «Місто банк» або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про заблокування грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту) № 06/Ю-Д від 29.05.2019р. (45 150 000,00грн. та відсотків, нарахованих на депозитний вклад), яке мало бути направлено ТОВ «Міжрегіональна транспортна компанія».

Клопотання мотивовано тим, що на думку заявника, третіми особами могли бути надані не всі документи, які були витребувані судом у попередніх ухвалах.

Розглянувши дане клопотання, колегія суддів, зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово (28.05.2025, 11.11.2025) звертався до суду із клопотаннями про витребування у третіх осіб та Національного банку України додаткових доказів та документів.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 та 11.11.2025 означені клопотання були задоволені, а третіми особами були подані документи згідно переліку, зазначеного у заявах на виконання ухвал суду.

Відповідно до статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Нормою статті 2 Господарського процесуального кодексу України до основних принципів (засад) господарського судочинства віднесено принцип диспозивтивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

Колегія суддів наголошує, що заявлення клопотання , в тому числі, про витребування доказів, не кореспондується з автоматичним обов`язком суду задовольнити таке клопотання.

Разом з тим, підстав для повторного витребування документів колегія суддів не вбачає, крім того, вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Явка представників у судове засідання

Представники третіх осіб в судове засідання 10.02.2026 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронних документів до електронних кабінетів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "Місто Банк".

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників третіх осіб.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 31.05.2019 між Публічним акціонерним товариством "Місто Банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія" (позичальник) було укладено кредитний договір №03/Ю (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 35000000,00 грн строком з 31.05.2019 до 30.06.2019, а позичальник зобов`язався повернути одержаний кредит та своєчасно сплатити нараховані відсотки по кредиту.

У подальшому додатковими угодами №1 від 27.06.2019, №2 від 29.07.2019, №3 від 28.08.2019, №4 від 26.09.2019, №5 від 08.10.2019, №6 від 25.10.2019, №7 від 22.11.2019, №8 від 20.12.2019, №9 від 17.01.2020, №10 від 14.02.2020, №11 від 13.03.2020, №12 від 10.04.2020, №13 від 12.05.2020, №14 від 10.06.2020, № 15 від 10.07.2020, №16 від 10.08.2020, №17 від 09.09.2020, №18 від 09.10.2020, №19 від 06.11.2020, №20 від 04.12.2020 до кредитного договору вносилися зміни.

Так, відповідно до пункту 1.1 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №2 від 29.07.2019) банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої банк надає позичальнику кредит в розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, який складає 44000000,00 грн, а позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути банку кредит, а також сплатити відсотки (проценти) та виконати інші зобов`язання, встановлені у цьому договорі.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №2 від 29.07.2019) позичальник використовує кредит на: поповнення обігових коштів для здійснення поточної статутної діяльності.

Пунктом 1.6.1 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №5 від 08.10.2019) визначено, що банк здійснює надання кредиту позичальнику відповідно до кредитної(их) заявки(ок), яка надається(ються) позичальником банку за 1 банківський день до передбачуваної дати отримання позичальником траншу, якщо сторони не домовляться про інше. Кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку НОМЕР_1 в Київській філії АТ "Місто Банк", МФО 380593 на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2 , відкритий в Київській філії АТ "Місто Банк", МФО 380593.

Відповідно до пункту 1.4.1 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №2 від 29.07.2019) проценти за кредит в гривнях встановлюються банком у розмірі 16,5% річних із розрахунку 365 днів на рік (366 днів у високосному році). Банк має право переглянути і підвищити процентну ставку у порядку, передбаченому цим договором. При цьому за обставин, що згідно з положеннями цього договору відбулося збільшення процентної ставки, то з дати перегляду процентної ставки і до закінчення строку дії цього договору проценти за кредит розраховуються банком від суми кредиту в гривнях на підставі нової процентної ставки.

Підпунктом 1.4.4 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №2 від 29.07.2019) передбачено, що проценти розраховуються від суми кожного траншу, що отриманий позичальником від банку, протягом строку, що обчислюється днями та дорівнює кількості днів від дати надання банком такого траншу, включаючи день надання, до дати повернення позичальником такого траншу та виключаючи день повернення.

Згідно з пунктом 1.4.5 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №5 від 08.10.2019) проценти сплачуються позичальником в кінці строку дії договору та у день погашення кредиту, у тому числі повного дострокового з поточного рахунку позичальника в Київській філії АТ "Місто Банк" (або з будь-яких інших поточних рахунків позичальника) на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в Київській філії АТ "Місто Банк".

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору (у редакції додаткової угоди №20 від 04.12.2020) сума кредиту в повному обсязі має бути повернута позичальником банку не пізніше 04.01.2021 включно.

Відповідно до пункту 8.2 кредитного договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і залишається чинним до моменту виконання кожною із сторін своїх зобов`язань за цим договором у повному обсязі, та такий день вважається днем припинення цього договору.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позичальник порушив умови кредитного договору та не повернув банку у встановлений договором строк кредитні кошти та нараховані відсотки за кредитом, у зв`язку із чим ПАТ «Місто Банк» у серпні 2021 року звернулось Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» частини заборгованості за кредитним договором №03/ Ю від 31.05.2019 у розмірі 150 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києві від 24.12.2021 у справі № 910/14211/21 позов був задоволений повністю та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія" на користь Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" заборгованість у розмірі 150 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. На виконання вказаного рішення, яке набрало законної сили 14.01.2022, був виданий наказ від 21.02.2022.

У подальшому було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» (далі - АТ «Місто Банк») з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 15 грудня 2020 року до 14 січня 2021 року (включно). Тимчасову адміністрацію у АТ «Місто Банк» запроваджено на підставі рішення Правління Національного банку України від 14 грудня 2020 року № 735-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Місто Банк» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14 грудня 2020 року № 2086 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Місто Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) була розпочата процедура ліквідації неплатоспроможного АТ «Місто Банк». Таке рішення ухвалене виконавчою дирекцією Фонду на підставі рішення Національного банку України від 26 січня 2021 року №25-рш у зв`язку з тим, що відкритий конкурс з продажу АТ «Місто Банк» інвестору не відбувся через відсутність учасників.

06.11.2023 між ПАТ «МІСТО БАНК» (Банк) та ТОВ «Діджи Фінанс» (новий кредитор) відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону) оформлених протоколом №GFD001-UA-610 від 11.10.2023 був укладений договір №GL15N624963-2 про відступлення права вимоги (далі - договір відступлення).

ТОВ «Діджи Фінанс» було здійснено оплату ПАТ «Місто Банк» у розмірі 7 951 888,00 грн за відступлене право вимоги, що підтверджується платіжною інструкцією № 5284 від 31.10.2023 на суму 7 951 888,00 грн про оплату за лот GL15N624963 (копія знаходиться в матеріалах справи).

Згідно з умовами договору відступлення права вимоги № GL15N624963-2 банк відступив новому кредитору (позивачу) належні банку, а новий кредитор (позивач) набув права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або юридичних осіб зазначених у додатку №1 до договору, у тому числі і по кредитному договору №03/Ю від 31.05.2019 між ПАТ «Місто Банк» та ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія».

10.01.2024 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги по договорах № 19 від 04.01.2024. Вказані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи копією опису-вкладення та поштовою накладною № 864. Згідно з інформацією АТ «Укрпошта» (трекінг) поштове відправлення з вказаним повідомленням отримано відповідачем 17.01.2024.

Оскільки відповідач на повідомлення про відступлення права вимоги та пропозицію сплатити заборгованість відповіді не надав, заборгованість не оплатив, ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду із даним позовом, в межах якого просило суд стягнути з відповідача частину заборгованості за спірним кредитним договором, а саме частину тіла кредиту в розмірі 1 000 000,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому (частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено обставини невиконання ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» свого обов`язку щодо повернення суми кредитних коштів у строк до 04.01.2021, у зв`язку з чим у відповідача рахується заборгованість, яка станом на день розгляду спору по тілу кредиту становить 43 850 000,00 грн. Розмір заборгованості розрахований наступним чином: 44 000 000,00 грн - сума отриманих відповідачем грошових коштів згідно кредитного договору за вирахуванням 150 000,00 грн - частина стягнутої основної заборгованості з ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2021 у справі № 910/14211/21.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (наприклад, особа може посилатися на преюдиційні факти, що містяться в судовому рішенні.

Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2021 у справі № 910/14211/21, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доведенню.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 850 000,00 грн.

Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин в частині існування у нього заборгованості з повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт порушення позичальником (відповідачем) зобов`язань за кредитним договором, а розмір заборгованості позичальника доведений та не спростований останнім.

Доводи ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» про відсутність заборгованості внаслідок звернення стягнення на предмет застави - грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем не надано належних доказів вчинення банком та/або відповідачем дій спрямованих на реалізацію права заставодержателя. Слід також звернути увагу ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» на те, що під час тимчасової адміністрації, яка запроваджена була в АТ «Місто банк», не здійснюється, зокрема, зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі, як то передбачено приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що між Товариством та Банком договору відступлення права вимоги № GL15N624963-2, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач набув право вимоги за спірним кредитним договором №03/Ю від 31.05.2019 до Компанії, у тому самому обсязі, яке належало Банку.

На підтвердження набуття позивачем права вимоги до ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» за кредитним договором ним до суду першої інстанції надано, крім самого договору про відступлення права вимоги, зокрема платіжну інструкцію № 5284 від 31.10.2023 на суму 7 951 888,00 грн про оплату за лот GL15N624963, додаток №1 до договору.

Згідно зі статтею 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконанням обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладення між ними відповідного договору.

Такий статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які, відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України припиняються, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України).

Натомість заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника (стаття 516 Цивільного кодексу України).

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 у справі № 465/646/11.

Як передбачено частиною 1 статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Норми ЦК України про відступлення права вимоги повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія (пункти 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).

Дослідивши зміст укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ПАТ «Місто Банк» договору відступлення права вимоги № GL15N624963-2, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач набув право вимоги за спірним кредитним договором №03/Ю від 31.05.2019 до ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія», у тому самому обсязі, яке належало банку.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи сума боргу відповідача перед новим кредитором є обґрунтованою та документально підтвердженою і становить 43 850 000,00 грн.

Керуючись статтями 512-514, 516 Цивільного кодексу України та у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору, позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача 10.01.2024 направлено повідомлення про відступлення права вимоги по договорах № 19 від 04.01.2024, яке згідно з інформацією АТ «Укрпошта» (трекінг) отримано відповідачем 17.01.2024.

Відповідно до статті 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не здійснено дій, спрямованих на повернення кредитних коштів за Кредитним договором №03/Ю від 31.05.2019.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що позовні вимоги ТОВ "Діджи Фінанс" про стягнення з ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» частини заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн (по тілу кредиту) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» у суді першої інстанції було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України ).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 02.08.2024 шляхом формування позовної заяви в системі Електронний суд 02.08.2024.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом спору у даній справі є стягнення частини заборгованості за кредитним договором, строк повернення запозичених коштів за яким погоджений сторонами не пізніше 04.01.2021.

Приписами пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211"Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-19" на всій території України було установлено карантин з 12.03.2020 по 22.05.2020. Дію карантину, встановленого цією постановою, було продовжено.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан. Численними Указами Президента України воєнний стан продовжено, в тому числі, і по теперішній час.

Згідно пункту 19 Прикінцевий та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, наведеним вище у сукупності, спростовуються твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності та наявності підстав застосування наслідків її пропуску.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Розподіл судового збору

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України сплата судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія".

Як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у даній справі апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 14 400,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №10.0..1 від 27.01.2025.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 4 названого Закону України «Про судовий збір» передбачено, зокрема, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір ставки за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга була подана 27.01.2025 через систему Електронний суд, а оспорювана сума становить 1 000 000,00 грн, відтак сума судового збору за подання апеляційної скарги становить 18 000,00 грн.

Однак, як зазначено вище, ТОВ «Міжрегіональна Транспортна Компанія» було сплачено судовий збір у розмірі 14 400,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про судовий збір» Судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Отже, апелянту слід доплатити в дохід Державного бюджету України 3 600,00 грн судового збору за подання до Північного апеляційного господарського суду апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2024 у справі №910/9589/24 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна транспортна компанія" (04128, м. Київ, вул. Туполєва, 17, ) до Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), рахунок отримувача UA2026001, код класифікації доходів бюджету 22030101) недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 600, 00 грн.

Матеріали справи №910/9589/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченими статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 11.03.2026.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська