ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/6824/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Губенко Н. М.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А.

за участю представників:

позивача - Гаврись Я. Б.,

відповідача - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025

(суддя - Бойко Р. В.) та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025

(головуючий - Ткаченко Б. О., судді Гаврилюк О. М., Сулім В. В.)

у справі №910/6824/25

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА"

про стягнення заборгованості у розмірі 133 964 372,02 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" про стягнення заборгованості у розмірі 133 964 372,02 грн, а саме: попередньої оплати у розмірі 124 985 664,53 грн, пені за порушення строків поставки товару у розмірі 3 446 807,74 грн, пені за несвоєчасне повернення попередньої оплати у розмірі 4 246 088,33 грн, інфляційних втрат у розмірі 874 899,65 грн та 3% річних у розмірі 410 911,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог Публічне акціонерне товариство "Центренерго" зазначило, що ним на виконання своїх зобов`язань за договором поставки вугілля №111/10 від 20.09.2024 було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" в якості попередньої оплати кошти у розмірі 132 000 000,00 грн, в той час як відповідачем свої зобов`язання з поставки товару було виконано частково - поставлено вугілля у кількості 1 519,40 тон лише на суму 7 014 335,47 грн. При цьому, посилаючись на порушення відповідачем строків поставки товару, позивач стверджує про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" пені у розмірі 3 446 807,74 грн. Також позивач зазначив, що незважаючи на його неодноразові звернення до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА", відповідачем не було ні поставлено товар в іншій частині, ні повернуто суму попередньої оплати, у зв`язку з чим Публічне акціонерне товариство "Центренерго" просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" різницю між сплаченою попередньою оплатою та вартістю поставленого вугілля - кошти у розмірі 124 985 664,53 грн. Крім того, посилаючись на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" своїх грошових зобов`язань з повернення суми попередньої оплати, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" зазначає про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 4 246 088,33 грн, інфляційних втрат у розмірі 874 899,65 грн та 3% річних у розмірі 410 911,77 грн, нарахованих за період з 11.04.2025 по 20.05.2025.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

20.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Центренерго" (покупець) було укладено договір поставки вугілля №111/10 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити вугільну продукцію (далі - вугілля) на зазначених у договорі умовах.

Відповідно до пункту 1.2 договору необхідні для виконання договору відомості вказуються в специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною договору (далі - специфікації). В специфікаціях вказуються (в тому числі, але не виключно) назви виробників, вантажовідправників, відокремлених підрозділів покупця (ТЕС) - вантажоотримувачів (далі - вантажоотримувачі), залізничні станції відправлення, залізничні станції вантажоотримувачів, (далі - залізничні станції призначення) або місце/пункт передачі, їх реквізити, а також кількість, асортимент і строки (терміни) поставки (передачі) вугілля на залізничну станцію призначення в залежності від потреби покупця, але в будь-якому випадку в межах загальної суми договору і терміну його дії.

За змістом розділу 2 договору поставка вугілля по договору здійснюється залізничним транспортом на умовах DDP (залізнична станція відправлення) згідно із "Інкотермс 2010. Правила ІСС з використання термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі", з урахуванням передбачених договором особливостей. Узгоджений сторонами в відповідній специфікації обсяг вугілля постачається окремими партіями. Право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання сторонами акта приймання-передачі вугілля згідно із умовами договору (пункти 2.1, 2.2, 2.5 договору).

Згідно із пунктом 3.1 договору приймання вугілля за кількістю та якістю здійснюється спільно вантажоотримувачем і уповноваженим представником постачальника на території вантажоотримувача і на обладнанні вантажоотримувача.

Пунктами 6.1, 6.2 договору встановлено, що загальна сума договору складається з визначеної відповідно до умов договору фактичної вартості поставленого вугілля, вартості доставки вугілля від залізничної станції відправлення до залізничної станції призначення територією України (далі - вартість доставки) у випадку її оплати постачальником і відшкодування покупцем, ПДВ у випадку його нарахування та не може перевищувати 1 000 000 000,00 грн. Базова ціна означає ціну однієї тони вугілля при вказаних в пункті 5.1 договору базових показниках якості і не включає в себе вартість доставки. Базова ціна вугілля становить 5 076,00 грн, в т.ч. ПДВ (20%) - 846,00 грн.

Відповідно до пункту 7.1 договору оплата вартості вугілля та відшкодування вартості його доставки здійснюється покупцем на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі вугілля та актів відшкодування вартості доставки в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання відповідних актів.

Положеннями пункту 7.2 договору встановлено, що покупець має право здійснити попередню оплату за вугілля на підставі рахунку постачальника на суму, що не перевищує вартості вказаного в відповідній специфікації вугілля. Вартість вугілля для здійснення попередньої оплати розраховується по вказаній в договорі базовій ціні. Постачальник надає гарантійний лист з зобов`язаннями поставити покупцю вугілля в обсязі, відповідно до якого покупець здійснює попередню оплату. Якщо розмір визначеної відповідно до умов договору фактичної вартості вугілля, поставленого по відповідній специфікації, виявиться меншим від розміру здійсненної покупцем попередньої оплати за це вугілля, різниця між фактичною вартістю вугілля і попередньою оплатою зараховується як попередня оплата по наступних специфікаціях, у випадку їх укладення, або повертається постачальником протягом 20 (двадцяти) банківських днів з кінцевої дати складання актів приймання-передачі вугілля по відповідній специфікації, якщо наступні специфікації не укладались, або з моменту відправлення покупцем відповідної вимоги постачальнику про повернення попередньої оплати. Постачальник протягом 1 (одного) банківського дня після закінчення вказаного в специфікації строку (терміну) поставки повертає покупцю попередню оплату в повному обсязі якщо поставка вугілля в вказаний в відповідній специфікації строк (термін) не здійснювалась.

У пункті 9.13 договору зазначено, що за порушення строків виконання зобов`язання по поставці (передачі) вугілля покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від вартості вугілля, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Відповідно до пункту 9.15 договору за порушення постачальником зобов`язання з повернення покупцю попередньої оплати у порядку та в строки, встановлені пунктом 7.2 договору, постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми неповерненої попередньої оплати, за кожен день прострочення повернення оплати.

Згідно із пунктом 11.1 договору договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2025, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

20.09.2024 сторонами було підписано специфікацію №1 до договору, згідно з якою погоджено поставку в рамках виконання договору вугілля кам`яного в обсязі 33,5 (+/- 5%) тис. т у період з 23.09.2024 по 31.12.2024 з наступними умовами: "Вантажоотримувач: Зміївська ТЕС та Трипільська ТЕС; виробник: АТ "ДТЕК Добропільська ЦЗФ", АТ "Жовтнева ЦЗФ", ДП "Волиньвугілля", ВП "Шухта Бужанська" ДП "Волиньвугілля", ПрАТ "Шахта "Надія"; вантажовідправник: ДП "Добропіллявугілля-видобуток", АТ "Жовтнева ЦЗФ", ТОВ "Райс Трейдинг", ДП "Волтиньвугілля", ПрАТ "Шахта "Надія"; залізнична станція відправлення: ст. Добропілля, ст. Петропавлівка, ст. Родинська, ст. Соснівка, ст. Іваничі; марка (група) згідно ДСТУ 3472: Г(Г2), ГЖ, ГЖП, ДГ; умовне позначення: Г(Г2) (0-100), ГЖ (0-200), ГЖП (0-100), ДГ (0-13), ДГ (0-200)".

23.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" звернулось до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" з гарантійним листом №12 щодо гарантування поставки вугілля в обсязі 33 500 т згідно із специфікацією №1 до договору та виставило рахунок-фактуру №31 від 23.09.2024 на здійснення попередньої оплати за вугілля відповідно до договору на суму 170 046 000,00 грн.

26.09.2024 та 04.10.2024 Публічним акціонерним товариством "Центренерго" було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" грошові кошти у загальному розмірі 132 000 000,00 грн в якості попередньої оплати за поставку вугілля відповідно до договору, що підтверджується платіжними інструкціями №2846 від 26.09.2024 та №2969 від 04.10.2024.

Листами №06/4347 від 18.10.2024, №06/4436 від 25.102024, №06/4497 від 29.10.2024, №06/4652 від 07.11.2024, №06/4751 від 18.11.2024 Публічне акціонерне товариство "Центренерго", враховуючи відсутність жодного відвантаження вугілля, зверталось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з вимогою негайно розпочати поставку вугілля за договором та надати графік його відвантаження з врахування встановленого специфікацією №1 терміну поставки для погашення дебіторської заборгованості, вчасного виконання взятих зобов`язань та забезпечення ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" паливом в достатній кількості для проходження ОЗП 2024-2025.

29.11.2024 листом №06/4910 Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА", в якій вказувало на те, що на поточний момент по договору не поставлено жодної тони вугілля, а в листопаді поточного року лише відвантажено 2 вагони вугілля, у зв`язку з чим вкотре вимагало негайно відвантажити вказане в відповідній специфікації вугілля в повному обсязі для погашення дебіторської заборгованості, вчасного виконання взятих зобов`язань та забезпечення ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" паливом в достатній кількості для проходження ОЗП 2024-2025 або повернути попередню оплату в розмірі, що відповідає вартості недопоставленого вугілля.

Листом №1812/1 від 18.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" з прохання продовжити строк поставки вугілля по специфікації №1 до 31.03.2025 з посиланням на те, що в силу технічних та технологічних причин, які виникли у виробників запланованого до поставки вугілля, Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" не змогло виконати свої зобов`язання у визначені терміни.

В подальшому, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з листом №06/5208 від 23.12.2024, в якому з метою прийняття зваженого рішення щодо продовження строку (терміну) поставки вугілля просило надати помісячний графік поставки вугілля на ТЕС Публічного акціонерного товариства "Центренерго" впродовж запропонованого періоду продовження строку поставки, у відповідь на який Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" надало графік відвантаження вугілля, відповідно до якого запропоновано: січень 2025 року - 6 790 тон, лютий 2025 року - 11 800 тон, березень 2025 року - 14 910 тон.

Додатковою угодою №1 від 25.12.2024 до договору сторонами продовжено визначені в специфікації №1 строки поставки, визначивши новий період поставки з 23.09.2024 по 31.03.2025.

На виконання умов договору та специфікації №1 до нього, у період з 30.11.2024 по 13.03.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" було поставлено вугілля у загальній кількості 1 519,4 т на суму 7 014 335,47 грн, що підтверджується складеними та підписаними сторонами актами приймання-передачі вугільної продукції за договором №1-ТС/10 від 30.11.2024, №2-ТС/10 від 13.12.2024, №3-ТС/10 від 07.01.2025, №4-ТС/10 від 10.02.2025, №5-ТС/10 від 12.02.2025, №6-ТС/10 від 24.02.2025, №7-ТС/10 від 13.03.2025.

Листом №06/1327 від 04.04.2025 Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з вимогою негайно повернути на рахунок Публічного акціонерного товариства "Центренерго" різницю між фактичною вартістю поставленого вугілля і попередньою оплатою у розмірі 124 985 664,53 грн.

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 у справі №910/6824/25 позов Публічного акціонерного товариства "Центренерго" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" суму основного боргу у розмірі 124 985 664, 53 грн, пеню за недопоставку продукції у розмірі 551 489, 24 грн, пеню за прострочення щодо поверненню передоплати у розмірі 1 486 130, 92 грн, 3% річних у розмірі 143 819,12 грн та судовий збір у розмірі 804 821,13 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- вугілля, обсяг якого погоджений у специфікації №1, у визначені строки поставлене не було. Наведені обставини підтверджуються зібраними в матеріалах справи доказами відносно того, що у період з 23.09.2024 по 31.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" на виконання договору та специфікації №1 всього було поставлено вугілля у загальній кількості 1 519,4 тон;

- матеріалами справи підтверджується, що листом №06/1327 від 04.04.2025 Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з вимогою негайно повернути на рахунок Публічного акціонерного товариства "Центренерго" різницю між фактичною вартістю вугілля і попередньою оплатою у розмірі 124 985 664,53 грн, обумовленою невиконання обов`язку з поставки у визначені строки замовленого обсягу вугілля. Такий лист було направлено на адресу відповідача поштою 08.04.2025, що підтверджується відтиском штампу відповідного відділення зв`язку Укрпошти. При цьому, суд визначає, що умовами пункту 7.2 договору передбачено настання строку виконання грошового зобов`язання з повернення передоплати саме з моментом відправлення відповідної вимоги. Таким чином, оскільки Публічним акціонерним товариством "Центренерго" було реалізовано своє право, передбачене частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, на повернення суми попередньої оплати у зв`язку із не переданням постачальником у погоджений договором та специфікацією строк визначеного обсягу вугілля, то відповідно до приписів статті 530 Цивільного кодексу України, пункту 7.2 договору відповідач повинен був повернути (перерахувати) позивачу кошти у розмірі 124 985 664,53 грн до 06.05.2025 включно;

- відповідачем належними та допустимими доказами факту невиконання свого зобов`язання з повернення позивачу суми попередньої оплати не спростовано, а матеріали справи їх не містять, відтак суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" є таким, що з 07.05.2025 прострочило виконання свого грошового зобов`язання з повернення Публічному акціонерному товариству "Центренерго" сплаченої за договором суми невикористаної попередньої оплати. З огляду на викладене вимога Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" суми основного боргу у розмірі 124 985 664,53 грн є правомірною;

- позивач нараховує відповідачу пеню за не поставку вугілля за період з 01.04.2025 (день, наступний за останнім днем строку виконання обов`язку з поставки вугілля) по 20.05.2025 та пеню за неповернення попередньої оплати за період з 11.04.2025 (день, з якого на думку позивача у відповідача виник обов`язок з повернення передоплати) по 20.05.2025. В той же час судом за наслідками аналізу зібраних в справі доказів та положень договору встановлено, що обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з постачання вугілля є простроченим з 01.04.2025 та припинився 08.04.2025 (з дати направлення позивачем відповідно до пункту 7.2 договору та частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України відповідної вимоги відповідачу про повернення суми невикористаної попередньої оплати - тобто повідомлення про своє волевиявлення щодо припинення поставки), а з 09.04.2025 у останнього виник обов`язок з повернення позивачу коштів, сплачених в якості передоплати. Таким чином, у зв`язку із реалізацією покупцем свого права вимоги повернення суми попередньої оплати від продавця, у відповідача, як постачальника, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором поставки, припинилось зобов`язання з поставки товару та виникло грошове зобов`язання перед позивачем, як покупцем, щодо повернення суми попередньої оплати на вимогу позивача у встановлений строк. Тобто з моменту правомірної відмови покупця від поставки товару шляхом повідомлення про це постачальника негрошове зобов`язання останнього (з поставки вугілля) припиняється та у останнього виникає грошове зобов`язання перед покупцем (з повернення суми попередньої оплати);

- враховуючи погоджені сторонами в умовах договору (специфікації) строки як поставки вугілля, так і повернення передоплати, а також враховуючи встановлені судом дати, в які припинився обов`язок відповідача з поставки вугілля та мала бути повернута передоплата, правомірним з урахуванням визначення загальних строків обрахунків заявленої до стягнення пені є: - нарахування пені за прострочення по поставці вугілля з 01.04.2025 по 08.04.2025 від суми вартості недопоставленого об`єму вугілля згідно із встановленою в пункті 6.2 договору базової вартості (162 333 525,60 грн); - нарахування пені за прострочення по поверненню передоплати з 07.05.2025 по 20.05.2025 від суми залишку невикористаної передоплати (124 985 664,53 грн);

- здійснивши з урахуванням викладеного перерахунок заявленої до стягнення пені у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон", суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню у наступному розмірі: - 551 489,24 грн - сума пені за прострочення по поставці вугілля з 01.04.2025 по 08.04.2025; - 1 486 130,92 грн - сума пені за прострочення по поверненню передоплати з 07.05.2025 по 20.05.2025. В іншій частині заявлені до стягнення суми пені (2 895 318,50 грн - за не поставку вугілля; 2 759 957,41 грн - за неповернення передоплати) обраховані невірно, адже в період, за які у відповідача був відсутній прострочений обов`язок з поставки продукції / не настало прострочення виконання грошового зобов`язання;

- позивачем здійснюється нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат за квітень 2025 року у період з 11.04.2025 по 30.04.2025, а 3% річних у період з 11.04.2025 по 20.05.2025. В той же час, враховуючи зазначені при обрахунку пені обставини щодо визначення дати з якою відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання по поверненню суми невикористаної передоплати, суд зазначає, що інфляційні втрати за квітень 2025 року не підлягають обрахунку, а правомірним періодом нарахування 3% річних є з 07.05.2025 по 20.05.2025, оскільки відповідач є таким, що прострочив виконання відповідного грошового зобов`язання саме з 07.05.2025. Відтак, за перерахунком суду, здійсненим з урахуванням викладеного у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон", суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню невикористаної суми передоплати підлягає задоволенню у розмірі 143 819,12 грн, яка обрахована за період з 07.05.2025 по 20.05.2025.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 у справі №910/6824/25, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення пені за недопоставку продукції у розмірі 2 895 318,50 грн, та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 у справі №910/6824/25 залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- позивач нараховує відповідачу пеню за не поставку вугілля за період з 01.04.2025 (день, наступний за останнім днем строку виконання обов`язку з поставки вугілля) по 20.05.2025 та пеню за неповернення попередньої оплати за період з 11.04.2025 (день, з якого на думку позивача у відповідача виник обов`язок з повернення передоплати) по 20.05.2025. Водночас відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що за наслідками аналізу зібраних в справі доказів та положень договору судом першої інстанції вірно встановлено, що обов`язок відповідача з постачання вугілля є простроченим з 01.04.2025 та припинився 08.04.2025 (з дати направлення позивачем відповідно до пункту 7.2 договору та частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України відповідної вимоги відповідачу про повернення суми невикористаної попередньої оплати - тобто повідомлення про своє волевиявлення щодо припинення поставки), а з 09.04.2025 у останнього виник обов`язок з повернення позивачу коштів, сплачених в якості передоплати;

- у постачальника не може існувати одночасно обов`язку і повернути суму попередньої оплати, і поставити товар, що безпосередньо вбачається як з приписів пункту 7.2 договору, так і положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України (використання в ній сполучника "або");

- відтак, враховуючи погоджені сторонами в умовах договору (специфікації) строки як поставки вугілля, так і повернення передоплати, а також враховуючи вірно встановлені судом першої інстанції дати, в які припинився обов`язок відповідача з поставки вугілля та мала бути повернута передоплата, правомірним з урахуванням визначення загальних строків обрахунків заявленої до стягнення пені є: - нарахування пені за прострочення по поставці вугілля з 01.04.2025 по 08.04.2025 від суми вартості недопоставленого об`єму вугілля згідно встановленої в пункті 6.2 договору базової вартості (162 333 525,60 грн); - нарахування пені за прострочення по поверненню передоплати з 07.05.2025 по 20.05.2025 від суми залишку невикористаної передоплати (124 985 664,53 грн);

- перевіривши здійснений судом першої інстанції перерахунок заявленої до стягнення пені, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню у наступному розмірі: - 551 489,24 грн - сума пені за прострочення по поставці вугілля з 01.04.2025 по 08.04.2025; - 1 486 130,92 грн - сума пені за прострочення по поверненню передоплати з 07.05.2025 по 20.05.2025.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 у справі №910/6824/25 в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення пені за недопоставку продукції у розмірі 2 895 318,50 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- рішення судів попередніх інстанцій прийняті у зв`язку із неналежною та неповною оцінкою доказів по справі, з невірним застосуванням до спірних правовідносин умов договору;

- рішення судів попередніх інстанцій прийняті з невірним застосуванням статей 530, 549, 610, 612 Цивільного кодексу України, без урахування правових висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 та від 01.06.2021 у справі №910/12876/19;

- рішення судів попередніх інстанцій прийняті в порушення статті 86, частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із неналежною та неповною оцінкою усіх обставин справи та доказів, із невірним трактуванням умов договору поставки вугілля № 111/10 від 20.09.2024, а саме пункту 2 специфікації №1 від 20.09.2024 до договору, пунктів 7.1, 7.2, 8.1.1, 8.4.1, 9.13, 11.1 договору, відповідно до яких сторони погодили обов`язок відповідача щодо поставки обсягу продукції та строки такого виконання, а також передбачили відповідальність за порушення строків виконання зобов`язання по поставці (передачі) вугілля, що призвело до не застосування до спірних правовідносин статті 530, частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України.

5. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1).

Предметом даного касаційного перегляду є судові рішення у справі № 910/6824/25 в частині відмови у позові щодо стягнення пені за недопоставку продукції у розмірі 2 895 318,50 грн.

Отже, відповідно до вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові лише в частині позовних вимог про пені за недопоставку продукції.

6. Позиція Верховного Суду

Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статей 530, 549, 610, 612, викладені у постановах від 10.12.2019 у справі №904/4156/18 та від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, з огляду на таке.

Так, у справі № 904/4156/18, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені за несвоєчасну оплату товару. Суди першої та апеляційної інстанцій позов в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, а у задоволенні позову в частині стягненні пені відмовили. Відмовляючи у стягненні пені, господарські суди вказали на те, що у договорі, який є підставою позовних вимог, в тому числі стягнення неустойки, сторони не встановили розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина 6 статті 231 Господарського кодексу України не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України. Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина 6 статті 231 Господарського кодексу України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію. Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду, господарські суди попередніх інстанцій правильно вказали на відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі, а відтак дійшли правильного висновку про відмову у позові в цій частині.

У справі № 910/12876/19, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги про стягнення авансового платежу, пені, 10% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 10 днів, 20% штрафу за порушення строків надання послуг на строк понад 30 днів. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, 10 % штрафу та 20 % штрафу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач оскаржив до суду касаційної інстанції рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову про стягнення пені, 10 % штрафу та 20 % штрафу. Великою Палатою Верховного Суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, та прийнято в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 20 % штрафу, а у решті позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу відмовлено. Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що: - нарахування пені окремо за етапами запланованих послуг, визначених у додатку № 1 «План надання послуг» до договору, є помилковим, оскільки відповідно до змісту визначених у договорі термінів зобов`язання виконавця полягає в налаштуванні, здійсненні та модифікації програмного продукту як цілісного комплексу функціонуючих бізнес-процесів, приймання-передача яких є певним етапом надання послуг у розумінні укладеного договору з оформленням відповідного акта, що відповідає передбаченому умовами договору порядку нарахування пені з орієнтовної вартості всього зобов`язання в цілому; - нарахування ж санкцій за прострочення виконання відповідачем тих бізнес-процесів, приймання-передача яких є певним етапом надання послуг виконання робіт з впровадження цілісного програмного продукту, чи прострочення послідовності впровадження бізнес-процесів програмного продукту, об`єднаного в етапи, за кожним із цих етапів на суму орієнтовної вартості робіт за договором в цілому не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення; - одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Водночас, у справі № 910/6824/25, що переглядається, предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині відмови у позові щодо стягнення пені за недопоставку продукції у розмірі 2 895 318,50 грн. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у пункті 9.13 договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання по поставці (передачі) вугілля покупець має право стягнути з постачальника пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від вартості вугілля, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення пені за недопоставку продукції суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв`язку із реалізацією покупцем свого права вимоги повернення суми попередньої оплати від продавця, у відповідача, як постачальника, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором поставки, припинилось зобов`язання з поставки товару та виникло грошове зобов`язання перед позивачем, як покупцем, щодо повернення суми попередньої оплати на вимогу позивача у встановлений строк.

Отже, у справі, що переглядається № 910/6824/25, на відміну від справ №№ 904/4156/18, 910/12876/19, зовсім інші підстави позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини.

Відтак, проаналізувавши зміст постанов Великої Палати Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. Що в свою чергу свідчить про те, що, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

За змістом пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту наведеного убачається, що вказана процесуальна норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Центренерго" зазначило те, що: "рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються ПАТ «Центренерго» на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, оскільки вони прийняті в порушення ст. 86, ч.5 ст. 236 ГПК України, у зв`язку із неналежною та неповною оцінкою усіх обставин справи та доказів, із невірним трактуванням умов Договору поставки вугілля № 111/10 від 20.09.2024 року, а саме п.2 Специфікації №1 від 20.09.2024 до Договору, п.11.1, п. 7.1., п.7.2., п.8.1.1., п. 8.4.1., п. 9.13. Договору, відповідно до яких сторони погодили обов`язок ТОВ «Теплосфера ЮА» щодо поставки обсягу продукції та строки такого виконання, а також передбачили відповідальність за порушення строків виконання зобов`язання по поставці (передачі) вугілля, що призвело до не застосування до спірних правовідносин ст.530, ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України".

Надаючи оцінку наведеним аргументам касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому приписами статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо поставки позивачу вугілля в обсязі 33,5 (+/- 5%) тис. т у період з 23.09.2024 по 31.12.2024.

Додатковою угодою №1 від 25.12.2024 до договору сторонами продовжено визначені в специфікації №1 строки поставки, визначивши новий період поставки з 23.09.2024 по 31.03.2025.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач неодноразово звертався з листами до відповідача із вимогою виконати умови договору поставки щодо виконання взятих зобов`язань на поставку вугілля.

Однак, вугілля, обсяг якого погоджений у специфікації №1, у визначені строки поставлене не було. На виконання умов договору та специфікації №1 до нього, у період з 30.11.2024 по 13.03.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" було поставлено вугілля лише у кількості 1 519,4 т на суму 7 014 335,47 грн.

Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.09.2024 та 04.10.2024 Публічним акціонерним товариством "Центренерго" було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" грошові кошти у загальному розмірі 132 000 000,00 грн в якості попередньої оплати за поставку вугілля відповідно до договору, що підтверджується платіжними інструкціями №2846 від 26.09.2024 та №2969 від 04.10.2024.

Положеннями пункту 7.2 договору встановлено, що покупець має право здійснити попередню оплату за вугілля на підставі рахунку постачальника на суму, що не перевищує вартості вказаного в відповідній специфікації вугілля. Вартість вугілля для здійснення попередньої оплати розраховується по вказаній в договорі базовій ціні. Постачальник надає гарантійний лист з зобов`язаннями поставити покупцю вугілля в обсязі, відповідно до якого покупець здійснює попередню оплату. Якщо розмір визначеної відповідно до умов договору фактичної вартості вугілля, поставленого по відповідній специфікації, виявиться меншим від розміру здійсненої покупцем попередньої оплати за це вугілля, різниця між фактичною вартістю вугілля і попередньою оплатою зараховується як попередня оплата по наступних специфікаціях, у випадку їх укладення, або повертається постачальником протягом 20 (двадцяти) банківських днів з кінцевої дати складання актів приймання-передачі вугілля по відповідній специфікації, якщо наступні специфікації не укладались, або з моменту відправлення покупцем відповідної вимоги постачальнику про повернення попередньої оплати. Постачальник протягом 1 (одного) банківського дня після закінчення вказаного в специфікації строку (терміну) поставки повертає покупцю попередню оплату в повному обсязі якщо поставка вугілля в вказаний в відповідній специфікації строк (термін) не здійснювалась.

Листом №06/1327 від 04.04.2025 Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплосфера ЮА" з вимогою негайно повернути на рахунок Публічного акціонерного товариства "Центренерго" різницю між фактичною вартістю поставленого вугілля і попередньою оплатою у розмірі 124 985 664,53 грн.

У частині 2 статті 693 Цивільного кодексу України зазначено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Верховний Суд у застосуванні положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України неодноразово наголошував на тому, що умовою їх застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки закон не визначив форми пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.01.2026 у справі № 914/2033/24, від 09.12.2025 у справі № 910/14570/24, від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.02.2023 у справі № 910/5041/22, від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17.

У постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 925/125/14, від 04.11.2020 у справі № 910/9739/19 сформовано такий висновок щодо застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України: "Визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати за своїм змістом є правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару.".

У постанові Верховного Суду від 16.07.2024 у справі № 910/3574/23 також сформовано висновок щодо застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а саме: "норми Цивільного кодексу України не ставлять застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України у залежність від того, чи передбачена попередня оплата саме як обов`язок покупця за договором (за умови фактичного здійснення попередньої оплати покупцем).".

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини неналежного виконання відповідачем свого зобов`язання з передання товару покупцю та обставини щодо направлення позивачем відповідачу вимоги про повернення суми попередньої оплати, враховуючи наведені висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що обов`язок відповідача з постачання вугілля є припиненим з 08.04.2025 (з дати направлення позивачем відповідно до пункту 7.2 договору та частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України відповідної вимоги відповідачу про повернення суми невикористаної попередньої оплати - тобто повідомлення про своє волевиявлення щодо припинення поставки). Відповідно судами попередніх інстанцій обґрунтовано відмовлено позивачу у стягненні пені за недопоставку продукції, яка була нарахована після 08.04.2025.

Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 86, частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, статті 530, частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України є необґрунтованими.

До того ж, Суд вважає за необхідне також зазначити, що аргументи скаржника щодо необхідності формування висновків щодо зазначених ним норм ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень про відмову у позові щодо стягнення пені за недопоставку продукції у розмірі 2 895 318,50 грн та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи та оцінкою наявних у справі доказів, проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження.

Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Однак, підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку із чим такі доводи як неналежне дослідження зібраних у справі доказів відхиляються судом касаційної інстанції.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а з підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбачених пунктами 3, 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, як такі, що ухвалені із додержанням норм права.

8. Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

1. Касаційне провадження у справі № 910/6824/25 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 у справі № 910/6824/25 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 у справі № 910/6824/25 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Кролевець

(з окремою думкою)

Судді О. М. Баранець

Н. М. Губенко

Відповідно до частини 3 статті 314 Господарського процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Н. М. Губенко.