ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р. Справа№ 910/375/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Бестаченко О.Л.

Шаратова Ю.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026

у справі №910/375/26 (суддя Капцова Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»

до Міністерства юстиції України

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгородський машинобудівний завод»

про визнання незаконним та скасування наказу й відновлення становища, що існувало до порушення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгородський машинобудівний завод», у якій просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3604/5 від 25.12.2025 року «Про задоволення скарги», яким було анульовано рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області Севастьянової В.В. від 27.08.2025 № 80567516, від 28.08.2025 № 80581658 про державну реєстрацію обтяжень у вигляді іпотеки та заборони на нерухоме майно щодо нежилих (нежитлових) будівель та споруд (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 2), які були вчинені на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фактор Плюс»;

- відновити становище Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», яке існувало до порушення, шляхом внесення до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділ щодо об`єкта нерухомості - нежилих (нежитлових) будівель та споруд (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 2):

- запису про обтяження у вигляді іпотеки з наступними реєстраційними відомостями (Іпотекодержатель: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» (), Іпотекодавець: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діскавері - Завод бурового обладнання (Україна)» (), відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 02.02.2015 року, розмір основного зобов`язання: 2500000,00 доларів США, правочин в якому встановлено основне зобов`язання: кредитний договір, серія та номер: 196 /12-KL, виданий 28.08.2012 року, видавник: ПАТ «Златобанк», Договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 2184 від 28.08.2012 року, засвідчений ПН КМНО Паракудою І.В. (із змінами), додаткові відомості про зобов`язання: 15 % річних за користування кредитом;

- запису про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно з наступними реєстраційними відомостями (Обтяжувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» (), Особа, майно/права якої обтяжуються: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діскавері - Завод бурового обладнання (Україна)» ().

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ прийнято усупереч рішенню Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі № 910/17006/23, яким визнано право власності позивача на право вимоги за кредитним договором від 28.08.2012 № 196/12-KL та договорами, що укладені для забезпечення його виконання, та без врахування того, що анульовані рішення державного реєстратора були прийняті в порядку виконання цього рішення суду. Також позивач не погоджується із наведеними відповідачем-1 мотивами прийняття спірного наказу, позаяк вважає, що пункт 7 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якого підставою для відмови у державній реєстрації прав є випадок, коли заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем, не узгоджується із фактичними обставинами проведеної державної реєстрації, оскільки позивач не є попереднім правонабувачем за логікою вказаних законодавчих положень, адже він набув прав іпотекодержателя первинно з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2024 у справі № 910/17006/23, а сама державна реєстрація була проведена на новій правовій підставі - на підставі судового рішення, а не на підставі договору іпотеки. Додатково позивач зауважує, що відповідачем-1 не було враховано, що у випадку переходу права власності на предмет іпотеки від первинного іпотекодавця до іншої особи, іпотека залишається дійсною.

Крім того, позивач зазначає, що під час здійснення адміністративного провадження щодо розгляду та вирішення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужгородський машинобудівний завод» Мін`юст у порушення вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» не зупинив таке адміністративне провадження, з підстави того, що існувала не вирішена судова справа, в якій оспорюється належність об`єкта нерухомого майна до власності скаржника, що, за доводами позивача, є самостійною підставою для скасування спірного наказу.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі №910/375/26 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Одночасно зупинено провадження у справі №910/375/26 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/10897/24.

Зобов`язано сторін повідомити суд про усунення обставин, що викликали його зупинення.

Ухвала мотивована тим, що правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/10897/24, зокрема, про те, до якої юрисдикції відносяться спори про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, матиме суттєве значення для вирішення справи №910/375/26, а також для єдності судової практики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач 29.01.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 29.01.2026) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині зупинення провадження у справі №910/375/26, справу направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, прийнятою без встановлення обставин, які мають значення, без дослідження і вивчення підстав звернення з позовом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для зупинення провадження у справі згідно п.7 ч.1 ст.228 ГПК України є передчасними, оскільки зміст відповідних наказів відповідача у даній справі та у справі №910/10897/24 є кардинально різним.

Аналіз наявної практики Верховного Суду щодо розгляду спорів юридичних осіб із позовами до Міністерства юстиції України з вимогами про оскарження наказу Мін`юсту або його територіальних органів, результатами якого є скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, або скасування реєстраційних дій в ДРРРП свідчить, що такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Бестаченко О.Л., Шаратов Ю.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 залишено апеляційну скаргу без руху з підстав неподання доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

04.02.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 04.02.2026) через підсистему «Електронний суд» представником апелянта подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію №3017 від 04.02.2026 про доплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 240,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі №910/375/26. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час апеляційного провадження від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник Міністерства юстиції України зазначає наступне.

У даному випадку відсутні критерії подібності правовідносин, що виключає можливість механічного перенесення правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, на спірні правовідносини у цій справі. Крім того, правова позиція Верховного Суду формується з урахуванням конкретних встановлених судами фактичних обставин, а тому її застосування поза межами відповідного фактичного контексту суперечило б принципу верховенства права та вимогам статті 236 ГПК України щодо обґрунтованості судового рішення.

У зазначених справах застосовується різне матеріально-правове регулювання, що виключає їхню подібність. Так, у справі № 910/10897/24 оскаржуване рішення Міністерства юстиції України ґрунтується на положеннях Закону України «Про санкції» та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Натомість у справі № 910/375/26 спірні правовідносини регулюються виключно нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), без будь-якого посилання на зазначені нормативні акти.

Таким чином, правова природа спірних відносин, їх нормативна база та підстави прийняття оскаржуваних рішень є різними, що свідчить про відсутність тотожності матеріально-правового регулювання у цих справах.

У справі № 910/10897/24 колегія суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати (постанова від 04.03.2025 у справі № 910/5996/24), зокрема, щодо застосування частини тринадцятої статті 20 ГПК України у категорії справ, де підставами позову є процедурні порушення, вчинені Міністерством юстиції України при прийнятті оскаржуваних наказів.

Однак, у справі № 910/375/26 підставами позову є не тільки процедурні порушення, а порушення по суті самої реєстраційної дії, які суперечать Закону України № 1952-IV, у результаті якої було зареєстровано іпотеку та заборону відчуження на будівлі.

Отже, висновки судової палати, які будуть сформовані у справі №910/10897/23 не можуть застосовуватися до справи № 910/375/26, оскільки у справі №910/10897/23 підставами позову були виключно процедурні порушення, допущені Мін`юстом під час прийняття наказів, тоді як у справі № 910/375/26 суд має оцінювати не лише дотримання Мін`юстом процедурних вимог, але й правових наслідків реєстраційної дії. Це свідчить про те, що даний спір має приватно-правовий характер та повинен розглядатися виключно за правилами господарського судочинства.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 271 ГПК України).

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Частиною 3 статті 12 ГПК України передбачено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Господарський суд міста Києва визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду за правилами загального позовного провадження, виходячи з приписів статті 12 ГПК України.

Одночасно, на підставі пункту 7 частини 1 статті 228 ГПК України дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі №910/375/26 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/10897/24.

Ухвала мотивована тим, що правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/10897/24, зокрема, про те, до якої юрисдикції відносяться спори про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, матиме суттєве значення для вирішення справи №910/375/26, а також для єдності судової практики.

Колегія суддів вважає висновки місцевого господарського суду в частині зупинення провадження у справі помилковими, виходячи з наступного.

Ухвала про відкриття у справі прийнята на підставі відповідності позовної заяви вимогам статей 162-164 ГПК України.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі, підготовче засідання судом не призначалось.

Відповідно до ч.1 ст. 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є:

1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

2) з`ясування заперечень проти позовних вимог;

3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів;

4) вирішення відводів;

5) визначення порядку розгляду справи;

6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання (ч.2 ст.177 ГПК України).

Відповідно до ст. 182 ГПК України підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи.

У підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи бажають сторони укласти мирову угоду, провести позасудове врегулювання спору шляхом медіації, передати справу на розгляд третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді; у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення; вирішує заяви та клопотання учасників справи; встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення; встановлює строк для подання пояснень третіми особами та відповіді учасників справи на такі пояснення; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме під час підготовчого засідання, суд вирішує заяви та клопотання учасників справи, в тому числі наявності/відсутності підстав для зупинення провадження у справі.

Місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку щодо одночасного зупинення провадження у справі на стадії відкриття провадження, оскільки такий крок унеможливлює встановлення підстав для зупинення провадження.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З ухвали суду вбачається, що правовий висновок за результатами розгляду справи №910/10897/24 матиме суттєве значення для вирішення справи № 910/375/26, а також для єдності судової практики.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, правовий висновок підлягає застосуванню судами лише за умови подібності правовідносин, що передбачає:

тотожність суб`єктного складу або його юридично значущих характеристик;

подібність предмета спору;

однакові або співставні фактичні обставини;

застосування тих самих норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку відсутні критерії подібності правовідносин, що виключає можливість механічного перенесення правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, на спірні правовідносини у цій справі. Крім того, правова позиція Верховного Суду формується з урахуванням конкретних встановлених судами фактичних обставин, а тому її застосування поза межами відповідного фактичного контексту суперечило б принципу верховенства права та вимогам статті 236 ГПК України щодо обґрунтованості судового рішення.

У зазначених справах застосовується різне матеріально-правове регулювання, що виключає їхню подібність.

Так, у справі № 910/10897/24 оскаржуване рішення Міністерства юстиції України ґрунтується на положеннях Закону України «Про санкції» та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Натомість у справі № 910/375/26 спірні правовідносини регулюються виключно нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), без будь-якого посилання на зазначені нормативні акти.

Таким чином, правова природа спірних відносин, їх нормативна база та підстави прийняття оскаржуваних рішень є різними, що свідчить про відсутність тотожності матеріально-правового регулювання у цих справах.

У справі № 910/10897/24 колегія суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати (постанова від 04.03.2025 у справі № 910/5996/24), зокрема, щодо застосування частини тринадцятої статті 20 ГПК України у категорії справ, де підставами позову є процедурні порушення, вчинені Міністерством юстиції України при прийнятті оскаржуваних наказів.

Однак, у справі № 910/375/26 підставами позову є не тільки процедурні порушення, а порушення по суті самої реєстраційної дії, які суперечать Закону України № 1952-IV, у результаті якої було зареєстровано іпотеку та заборону відчуження на будівлі.

Отже, висновки судової палати, які будуть сформовані у справі №910/10897/23 не можуть застосовуватися до справи № 910/375/26, оскільки у справі №910/10897/23 підставами позову були виключно процедурні порушення, допущені Мін`юстом під час прийняття наказів, тоді як у справі № 910/375/26 суд має оцінювати не лише дотримання Мін`юстом процедурних вимог, але й правових наслідків реєстраційної дії. Це свідчить про те, що даний спір має приватно-правовий характер та повинен розглядатися виключно за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів звертає увагу, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що свідчить про порушення положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»).

Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»). Враховуючи положення пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України, суд не може посилатися на необхідність зупинення провадження у справі у зв"язку з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, коли критерії подібності правовідносин у даному випадку відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі №910/375/26, постановлена з порушенням норм процесуального права в частині зупинення провадження у даній справі, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України), а понесені судові витрати підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 280 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ПЛЮС» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 у справі №910/375/26 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 в частині зупинення провадження у справі №910/375/26 скасувати.

3.Матеріали №910/375/26 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.Л. Бестаченко

Ю.А. Шаратов