ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. Справа №921/194/15-г/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів ГАЛУШКО Н.А.

ОРИЩИН Г.В.

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися.

розглянув матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства Сосулівське (вх. 01-05/2447/25, 01-05/2463/25 від 11.08.2025)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2025 (повна ухвала 28.07.2025, суддя Руденко О.В.)

справі №921/194/15-г/18

за позовом прокурора міста Тернополя

в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, м. Київ

в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, м. Київ

в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, м. Тернопіль

до відповідача Фермерського господарства "Сосулівське" Тернопільська область, Чортківський район, село Сосулівка

про стягнення заборгованості в сумі 14 000,00 грн

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Господарського суду Тернопільської області знаходилась справа №921/194/15-г/18 за позовом Прокурора м. Тернополя в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств до Фермерського господарства «Сосулівське» про стягнення 14 000,00 грн заборгованості.

Рішенням від 12.03.2015 Господарський суд Тернопільської області позов задовольнив. Стягнув з ФГ "Сосулівське" на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств заборгованість в сумі 14 000, 00 грн. Стягнув з ФГ "Сосулівське" в дохід Державного бюджету України 1 827, 00 грн судового збору.

На примусове виконання зазначеного рішення суду, 27.03.2015 видано відповідні накази.

Ухвалою від 21.07.2015 заяву Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про виправлення помилки у наказі від 27.03.2015 у справі № 921/194/15-г/18 задоволено. Виправлено описку у наказі від 27.03.2015 у справі №921/194/15-г/18 про стягнення з ФГ "Сосулівське" на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств заборгованості в сумі 14 000, 00 грн, а саме: замість слів: "Наказ дійсний для пред`явлення в Державну виконавчу службу до "27" березня 2015 р. включно", вважати вірним: "Наказ дійсний для пред`явлення в Державну виконавчу службу до "27" березня 2016 р. включно".

09.07.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від ФГ "Сосулівське" надійшла скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця, в якій скаржник просить: визнати дії державного виконавця Чортківського відділу ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ізвєкової Ірини Василівни у виконавчому провадженні №78294967 протиправними; скасувати постанови державного виконавця Чортківського відділу ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ізвєкової І.В. від 06.06.2025 ВП №78294967 про відкриття виконавчого провадження; від 06.06.2025 ВП №78294967 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; від 06.06.2025 ВП №78294967 про арешт коштів боржника.

Подана скарга обґрунтована тим, що 24.06.2025 ФГ «Сосулівське» отримало матеріали виконавчого провадження № 78294967 щодо виконання наказу Господарського суду Тернопільської області від 27.03.2015 у справі № 921/194/15-г/18, зокрема копії постанов державного виконавця від 06.06.2025: про відкриття виконавчого провадження, визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та накладення арешту на кошти боржника.

Водночас скаржник вважає зазначені дії державного виконавця Чортківського відділу ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправними, оскільки виконавче провадження за наказом від 27.03.2015 у справі № 921/194/15-г/18 було відкрито 06.05.2025, тоді як строк пред`явлення цього наказу до виконання сплив 27.03.2016.

Господарський суд Тернопільської області ухвалою від 23.07.2025 у задоволенні скарги ФГ Сосулівське на дії ДВС відмовив.

Вказана ухвала суду мотивована тим, що наказ суду від 27.03.2015 у цій справі вперше був своєчасно пред`явлений до примусового виконання, однак з 23.06.2018 неодноразово повертався стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент його повернення), тобто мало місце переривання строку на пред`явлення наказу до виконання. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з врахуванням ч. 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" не позбавляло його права повторно пред`явити наказ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент повторного звернення стягувача до органу ДВС та відкриття виконавчого провадження № .06.2025, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не був пропущений. Відтак, державний виконавець, виносячи постанови про відкриття виконавчого провадження, визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника, діяв у межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Фермерське господарство Сосулівське подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2025 та постановити нове рішення, яким скаргу ФГ Сосулівське задовольнити.

Апелянт покликається на те, що виконавче провадження № 78294967 було відкрито 06.06.2025 на підставі наказу Господарського суду Тернопільської області від 27.03.2015 у справі № 921/194/15-г/18 після спливу встановленого законом строку його пред`явлення до виконання, який закінчився 27.03.2016. При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази первісного пред`явлення наказу до виконання в межах річного строку, що, на думку апелянта, унеможливлює переривання такого строку та робить усі подальші постанови державного виконавця, у тому числі про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, визначення мінімальних витрат і арешт коштів боржника, протиправними

Чортківський відділ ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду Тернопільської області від 27.03.2015 у справі № 921/194/15-г/18 до примусового виконання заявником не був пропущений. Так, наказ був уперше пред`явлений до виконання у межах річного строку, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження 25.08.2015, що відповідно до законодавства перервало перебіг строку його пред`явлення.

Крім того, неодноразове повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляло стягувача права повторно пред`являти його до виконання, а після кожного такого повернення строк пред`явлення починався заново.

Звертає увагу, що з урахуванням приписів ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 02.06.2016, строк пред`явлення наказу становить три роки та був дотриманий на момент відкриття виконавчого провадження № .06.2025.

У зв`язку з цим, дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, визначення мінімальних витрат і накладення арешту на кошти боржника є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, а тому апеляційна скарга ФГ «Сосулівське» є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, учасниками справи подано не було.

02.03.2026 в судове засідання представники учасників справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. Зазначене підтверджується довідками про доставку електронного листа до електронних кабінетів учасників справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Беручи до уваги зазначене, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2021 у справі №201/12569/16 зазначив, що забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/7310/20 вказано, що установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавця. За його положеннями, саме на виконавчу службу покладається обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення та вчинення всіх послідовних дій щодо такого виконання.

Так, відповідно до ст. 1 цього нормативно - правового акту виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню .

За умовами ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, він повинен дотримуватись указаних вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону: верховенства права, законності, справедливості, неупередженості, об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження. Порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження.

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В свою чергу, в силу ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Враховуючи зміст наведених правових норм, суд зазначає, що розглядаючи скаргу на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця щодо його (рішень, дій, бездіяльності) правомірності/неправомірності, суд має надати оцінку законності дій останнього, тобто встановити, чи було ним дотримано приписи законодавства, які регламентують його діяльність у спірних правовідносинах, та саме в залежності від вказаних обставин, дійти висновку про задоволення або відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 327 ГПК України наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до ст. 11 Закону, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі.

Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або із спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону).

Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно із строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Як було зазначено вище, 27.03.2015 Господарським судом Тернопільської області було видано накази про примусове виконання рішення суду від 12.03.2015 у справі №921/194/15-г/18 про стягнення із ФГ "Сосулівське" на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Тернопільського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств заборгованість в сумі 14 000, 00 грн.

Зазначений наказ від 27.03.2015 (з урахуванням ухвали від 21.07.2015 про виправлення описки) був дійсний для пред`явлення в Державну виконавчу службу до 27.03.2016 включно.

Таким чином, на момент видачі зазначеного наказу діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону (в редакції, чинній на момент видачі наказу) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання, зокрема, протягом року, якщо інше не передбачено законом.

В апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустиму докази того, що вперше наказ було пред`явлено до виконання в межах визначеного однорічного строку.

Вказані доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи (а.с. 103, т. 2) міститься постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №48375789 від 25.08.2015, в якій зазначено, що наказ від 27.03.2015 у цій справі було пред`явлено до виконання 06.08.2015, тобто в межах встановленого строку.

Водночас 23.06.2018, головним державним виконавцем Чортківського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в межах ВП №48375789 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Разом з тим, на дату повернення (23.06.2018) наказу, 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 14041-VIII.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 свідчить, що він застосовується також до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом від 02.06.2016. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404-VIII від 02.06.2016 до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічні по суті правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №905/6977/13, від 02.05.2018 у справі №5016/149/2011(17/6) та від 01.08.2018 у справі № 553/1951/14-ц.

Таким чином, оскільки на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 строк пред`явлення наказу від 27.03.2015 не сплив, то відповідно до нього застосовуються положення вказаного Закону.

Отже, доводи апелянта про те, що до судового наказу наразі підлягає застосуванню ст. 22 Закону в редакції від 02.02.2014, чинній на момент винесення судових наказів, відповідно до якої наказ може бути пред`явлений до виконання протягом року, є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства.

За змістом ст. 12 Закону, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 12 Закону передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (ч. 5 ст. 12 Закону).

Тобто, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання, перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.09.2021 у справі №240/10258/19.

Згідно з ч. 5 ст. 37 Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону

З урахуванням зазначеного вище, строк на пред`явлення наказу від 27.03.2015 розпочався 24.06.2018 і був дійсним до 24.06.2021.

В межах визначеного строку, стягувач знову звернувся до Чортківського відділу ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження.

Відтак 04.02.2019 Чортківський відділ ДВС у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №58259543, однак 24.03.2025 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

З огляду на вказане, строк пред`явлення наказу знову розпочав відлік 25.03.2025 і триває до 25.03.2028.

02.06.2025 (в межах визначеного строку) стягувач повторно звернувся із заявою №53-19/28 до Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про прийняття до примусового виконання виконавчого листа (наказ суду від 27.03.2015).

06.06.2025 головним державним виконавцем Ізвєковою Іриною Василівною, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №78294967 з примусового виконання наказу господарського суду від 27.03.2015.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Звернення стягнення на кошти боржника є одним із заходів виконавчого провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення (ч. 2 ст. 13 Закону). Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону).

Відтак у виконавчому провадженні ВП №78294967, органом примусового виконання 06.06.2025 прийнято постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника.

З наведеного в сукупності випливає, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов від 06.06.2025 у виконавчому провадженні №78294967 діяв із дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи скаржника про те, що державним виконавцем неправомірно прийнято постанови у зв`язку із вищевказаними обставинами, є безпідставними.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не спростовано правомірних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали, у зв?язку зі чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Сосулівське залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2025 у справі №921/194/15-г/18 - без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.А. ГАЛУШКО

Г.В. ОРИЩИН