ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Справа № 918/4/26

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Романюк Ю.Г., суддя Саврій В.А. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача: адвокат Біла Р.В. (в режимі відеоконференції)

відповідача-1: не з`явився

відповідача-2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостобудівельний загін № 112" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026, постановлену суддею Мовчуном А.І. у м. Рівне

у справі № 918/4/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостобудівельний загін № 112"

до відповідача - 1 Cлужби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області

до відповідача - 2 Відкритого акціонерного товариства "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" в особі Представництва ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель"

про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 27 340 107,70 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення; процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 відмовлено у відкритті провадження у справі № 918/4/26; позовну заяву та додані до неї документи повернуто ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112".

Підставою для відмови у відкритті провадження суд зазначив положення п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, з огляду на те, що спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства України.

Суд першої інстанції виходив з того, що спір виник із договірних правовідносин за участю іноземного суб`єкта господарювання та має іноземний елемент, при цьому сторонами визначено підсудність спору суду іншої держави, а саме Економічному суду Гомельської області. З урахуванням положень Закону України "Про міжнародне приватне право" та ст. 23, 366 ГПК України, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність юрисдикції господарських судів України та повернув позовну заяву позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, 15.01.2026 позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 апеляційну скаргу ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 у справі № 918/4/26 - залишено без руху; запропоновано скаржнику протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при її поданні недоліки, а саме: подати до суду належним чином оформлений ордер про надання правничої (правової) допомоги - із зазначенням правильної назви органу, у якому надається правова допомога.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 у справі № 918/4/26.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

27.02.2026 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду через систему ЄСІКС від Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 918/4/26, призначеного на 03.03.2026 о 15:00 год.

Клопотання обґрунтоване неможливістю участі представника Служби - Цимбалюк О.П. у зазначеному судовому засіданні у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому засіданні у Господарському суді Рівненської області по справі, розгляд якої призначено на 14:00 год. того ж дня, що унеможливлює вчасне прибуття представника до суду апеляційної інстанції.

Присутня у судовому засіданні 03.03.2026 представниця апелянта щодо задоволення зазначеного клопотання поклалась на розсуд суду.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво), або через представника.

Згідно з ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи лише у разі, якщо повідомлені учасником справи причини неявки будуть визнані судом поважними.

Суд враховує, що Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області є державною установою, що має можливість забезпечити представництво своїх інтересів у суді не лише через одного конкретного працівника, а й через інших осіб у порядку самопредставництва або шляхом залучення адвокатів. Зайнятість одного представника в іншому судовому засіданні не є безумовною обставиною, що перешкоджає участі іншого повноважного представника у даній справі.

З огляду на викладене, оскільки відкладення розгляду справи є правом, а не обов`язком суду, а наведені заявником причини не свідчать про об`єктивну неможливість участі сторони у процесі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання та можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

В судовому засіданні присутня представниця апелянта підтримала доводи, викладені у поданих нею процесуальних документах та надала усні пояснення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи

В апеляційній скарзі ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112" просить скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 про відмову у відкритті провадження у справі № 918/4/26 та зобов`язати суд першої інстанції відкритипровадження у справі.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Закону України "Про міжнародне приватне право", внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності підсудності спору господарським судам України. У скарзі зазначається, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд не врахував сукупності юридичних фактів, пов`язаних із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, припиненням дипломатичних відносин з республікою білорусь, а також розірванням низки міжнародних договорів про правову допомогу.

Скаржник стверджує, що в умовах воєнного стану, з огляду на інтереси національної безпеки, звернення до економічного суду м. Мінська є об`єктивно неможливим.

На переконання апелянта, визначення сторонами договору застосовного права України свідчить про тісний зв`язок спору з юрисдикцією українських судів незалежно від застереження про підсудність.

Окрім того, апелянт фактично обґрунтовує наявність підстав для розгляду спору судами України з урахуванням положень статей 75, 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", вважаючи, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним нормам у їх системному зв`язку та безпідставно відмовив у відкритті провадження.

У відзиві Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 без змін, зазначаючи, що вона постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач 1 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не містить належних підстав апеляційного оскарження. Зазначається, що апелянт підміняє поняття договірної підсудності спору з іноземним елементом питанням можливості виконання рішень іноземного суду, безпідставно посилаючись на припинення міжнародних договорів та правові позиції Верховного Суду у справах щодо виконання іноземних судових рішень.

У відзиві наголошується, що сторони договору субпідряду № 43 від 12.05.2020, з урахуванням Протоколу врегулювання розбіжностей, добровільно визначили підсудність спору економічному суду м. Мінська, а Закон України "Про міжнародне приватне право" прямо передбачає право сторін самостійно визначати як суд, так і застосовне право. При цьому зазначений Закон не надає одній зі сторін права в односторонньому порядку змінювати погоджену підсудність.

Відповідач 1 звертає увагу, що стаття 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" закріплює принцип незмінності підсудності, тоді як стаття 76 визначає випадки підсудності судам України за відсутності домовленості сторін про інше. Оскільки сторони скористались правом договірного визначення підсудності, підстав для застосування статті 76 немає. Також зазначається, що спір не належить до категорії виключної підсудності судам України (стаття 77 Закону).

Окремо у відзиві вказано, що апелянт, визначаючи відповідачем ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" в особі його представництва, вийшов за межі умов договору та намагається штучно змінити підсудність спору. Наголошується, що представництво не є юридичною особою відповідно до статті 95 ЦК України, не наділене самостійною правосуб`єктністю та не може бути самостійною стороною у справі.

На переконання Відповідача 1, позивач фактично намагається змінити погоджену сторонами договірну підсудність та визначити іншу юрисдикцію шляхом підміни належного відповідача, що суперечить умовам договору та нормам законодавства.

З огляду на викладене, проситься відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Правом на подання відзиву Відповідач 2 не скористався.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи, 11.10.2019 між Службою автомобільних доріг у Рівненській області (правонаступником якої є Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області) та ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" укладено Договір підряду № 24, предметом якого є будівництво автомобільної дороги державного значення Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів км 146+630 до автомобільної дороги державного значення Т-18-32/Н-22/- Ходоси-Кустин-/Н-25/ км 8+426".

Пунктом 5.10. вищезазначеного договору зазначено, що підрядник може залучати інші субпідрядні організації, які не передбачені тендерного пропозицією за письмовим погодженням із Замовником у порядку встановлено чинним законодавством і цим договором.

12.05.2020 між ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" (Представництво ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель") та ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112" укладено Договір субпідряду № 43 від 12.05.2020 про виконання позивачем будівництва естакади через яр на об`єкті "Будівництво автомобільної дороги від автомобільної дороги державного значення Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів км 146+630 до автомобільної дороги державного значення Т-18-32/Н-22/- Ходоси-Кустин-/Н-25/ км 8+426".

У преамбулі Договору субпідряду № 43 від 12.05.2020 також зазначено, даний Договір субпідряду укладено на виконання Генпідрядником своїх зобов`язань за Договором підряду № 24 від 11.10.2019 р. (основний договір), який в свою чергу укладено між Генпідрядником та Службою автомобільних доріг в Рівненській області, що є Замовником по Основному договору та Договору субпідряду.

Спір між сторонами виник з відносин виконання міжнародного договору, одним із учасників якого є іноземний суб`єкт господарювання - ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" (246017, республіка білорусь, Гомельська обл., Гомельський р-н., м. Гомель, вул. Червоноармійська, 28).

ТзОВ "Мостобудівельний загін № 112" та ВАТ "Дорожньо-будівельний трест № 2, м. Гомель" підписуючи Протокол врегулювання розбіжностей до Договору субпідряду № 43 від 12.05.2020 (пункт 9.2. Договору) узгодили, що у разі недосягнення Сторонами згоди, спори будуть вирішуватись у судовому порядку в Економічному суді м. Мінська і застосованим правом при цьому буде право України.

Норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступні положення законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою, другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В рішенні від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив: "Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) ".

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі "De Geouffre de la Pradelle v. France" від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі "Bellet v. France" від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Колегія суддів виходить з того, що процесуальні норми не можуть застосовуватися таким чином, щоб зводити нанівець саму сутність права на доступ до суду. Обмеження доступу до правосуддя допускаються лише за умови, що вони переслідують легітимну мету та є пропорційними. Надмірний формалізм у застосуванні процесуальних норм суперечить принципу верховенства права та завданню господарського судочинства.

Як зазначалось вище, ухвалою місцевого господарського суду відмовлено у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1, ч. 6 ст. 175 ГПК України, оскільки заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, враховуючи наступне.

З огляду на повномасштабне вторгнення російської федерації проти України, зокрема за співучасті республіки білорусь, що розпочалося 24.02.2022, умови забезпечення судочинства у справах за участю резидентів цих держав об`єктивно трансформувалися.

У пункті 9.2 укладеного між сторонами Договору субпідряду № 43 (з врахуванням підписаного Протоколу врегулювання розбіжностей) зазначено, що у разі недосягнення згоди спори вирішуються в судовому порядку в Економічному суді м. Мінська із застосуванням права України.

Разом з тим, аналіз змісту зазначеного пункту договору свідчить, що він не містить погодженої сторонами арбітражної угоди, не встановлює альтернативної системи недержавного вирішення спору, а фактично відсилає до розгляду спору державним судом іноземної держави із застосуванням українського права.

Така умова за своєю правовою природою є пророгаційною, однак її застосування не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи не призведе її реалізація до порушення права сторони на доступ до правосуддя.

На час звернення позивача до суду відсутні належні гарантії безпеки та процесуальної рівності українських суб`єктів господарювання у судах республіки білорусь, зокрема існують суттєві ускладнення у здійсненні міжнародного правового співробітництва, а також фактично унеможливлено належне вчинення процесуальних дій, пов`язаних із представництвом, поданням доказів та виконанням судових рішень.

Формальне застосування договірного застереження про розгляд спору в суді республіки білорусь за наявності об`єктивних обставин воєнного характеру призвело б до ситуації, за якої право позивача на судовий захист набуло б декларативного, ілюзорного характеру.

Варто зауважити, що наявність пророгаційної угоди потребує від суду перевірки її виконуваності. Якщо об`єктивні обставини унеможливлюють розгляд справи в обраному сторонами порядку або роблять такий розгляд завідомо несправедливим, застосування принципу pacta sunt servanda (договори мають виконуватися) вступає у прямий конфлікт із правом на доступ до суду. У такому конфлікті пріоритет має право людини на судовий захист.

Зважаючи на те, що розгортання повномасштабної війни проти України, розірвання дипломатичних відносин, припинення дії окремих міжнародних договорів у сфері правової допомоги, фактичне унеможливлення належного функціонування механізмів міжнародної співпраці є надзвичайними та непередбачуваними обставинами, а тому фактичне спрямування позивача до суду держави, яка сприяє веденню війни на території України, за відсутності реальних гарантій ефективного, безпечного та неупередженого судового розгляду означало б створення непропорційного бар`єра для реалізації права на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ послідовно зазначає, що право на доступ до суду, як складова статті 6 Конвенції, має бути практичним та ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним. Обмеження цього права не повинні звужувати його настільки, щоб була порушена сама його сутність. Якщо застосування процесуальної умови фактично унеможливлює розгляд спору по суті, таке обмеження є непропорційним та несумісним із вимогами справедливого судочинства.

Згідно зі статтею 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом, зокрема у випадках, якщо на території України відповідач має місцезнаходження, майно, філію або представництво, або якщо інші обставини пов`язують спір із територією України.

Однак положення розділу XII Закону України "Про міжнародне приватне право" не містять імперативної заборони для судів України розглядати справи з іноземним елементом у разі наявності пророгаційної угоди про розгляд спору в іноземному державному суді. Наявність такої угоди підлягає оцінці судом з урахуванням конкретних обставин справи, принципів справедливості, пропорційності та забезпечення ефективного судового захисту.

Варто також зауважити, що законом України № 2783-IX від 01.12.2022 Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (Мінська конвенція), що унеможливлює належне виконання судових доручень та визнання рішень на засадах взаємності між Україною та республікою білорусь.

Висновки суду за наслідками апеляційного перегляду

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що в цій справі застосування договірного застереження про підсудність спору суду республіки білорусь в умовах воєнного стану та припинення належного функціонування правових механізмів співпраці між державами призвело б до непропорційного обмеження права позивача на доступ до правосуддя та фактичного позбавлення його можливості отримати ефективний судовий захист в розумінні статті 6 Конвенції та статті 55 Конституції України.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в цій справі у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України.

Щодо прохання апелянта про зобов`язання Господарського суду Рівненської області відкрити провадження у справі № 918/4/26, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 255 ГПК України, ухвала про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, за змістом положень ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно з ч. 3 ст. 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд не наділений можливістю виконувати дискреційні повноваження суду першої інстанції, визначені статтями 174-176 ГПК України, щодо перевірки позовної заяви на предмет її відповідності всім формальним вимогам (щодо форми, змісту, сплати судового збору тощо), - судова колегія виснує, що вимога апелянта в частині зобов`язання відкрити провадження виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 275 ГПК України.

За таких обставин, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, цінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостобудівельний загін № 112" - скасування оскаржуваної ухвали Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 року та передачу справи для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Розподіл судових витрат

З урахуванням положень ст. 129 ГПК України, апеляційний суд не здійснює розподіл витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки розгляд справи по суті не завершено. Питання розподілу вказаних витрат має бути вирішене Господарським судом Рівненської області за результатами розгляду спору.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мостобудівельний загін № 112" - задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 07.01.2026 у справі № 918/4/26 - скасувати.

3. Справу № 918/4/26 направити до Господарського суду Рівненської області для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "06" березня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.