ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3615/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025 (суддя Юзіков С.Г.) у справі № 904/3615/25

за позовом Фізичної особи-підприємця Діордієва Олексія Сергійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат»

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

ВСТАНОВИВ:

В липні 2025 Позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області та просить стягнути з Відповідача 24 912,13грн. - 3 % річних, 130 303,29 грн. - індексу інфляції.

Позовні вимоги Позивач обґрунтував неналежним виконанням Відповідачем умов договору про надання правової допомоги № 01/03 від 28.03.2023 в частині порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025 у справі № 904/3615/25 позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь фізичної особи-підприємця Діордієва Олексія Сергійовича 24 912 грн. 13 коп. 3 % річних, 130 303 грн. 29 коп. індексу інфляції, 2 422 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» звернулось через підсистему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025 по справі № 904/3615/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Позов у даній справі подано у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Демурінський ГЗК» умов договору про надання правової допомоги №01/03 від 28.03.2023 в частині своєчасної оплати наданих послуг. Позивач у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Скаржник зазначає, що після націоналізації активів ТОВ «Демурінський ГЗК» у результаті застосування санкцій до громадянина російської федерації, управління товариством перейшло до Фонду державного майна України. У подальшому на підприємстві відбулися зміни керівництва та управління, що супроводжувались складним фінансовим становищем, зокрема через втрату частини документації, арешт та вилучення активів, зупинення виробничих процесів, відключення електроенергії, масове вивільнення працівників та стягнення заборгованості із заробітної плати.

Водночас відповідач наголошує, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі №904/2238/24 про стягнення заборгованості за договором №01/03 від 28.03.2023 було виконано добровільно та в повному обсязі шляхом перерахування на користь позивача 808 705,09 грн., що підтверджується платіжними інструкціями.

Незважаючи на це, позивач звернувся до суду з новим позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період після ухвалення рішення у справі №904/2238/24 до моменту його фактичного виконання.

На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував обставини, які свідчать про можливість зменшення розміру заявлених до стягнення сум. Зокрема, відповідач добровільно виконав основне рішення суду, порушення строків виконання грошового зобов`язання не спричинило для позивача реальних збитків, а стягнення інфляційних втрат та 3% річних у заявленому розмірі, на переконання скаржника, фактично призводить до безпідставного збагачення позивача.

Крім того, скаржник посилається на складний фінансово-економічний стан підприємства, обумовлений наслідками націоналізації, воєнними діями та наближенням лінії фронту до виробничих потужностей у Синельниківському районі Дніпропетровської області. Також зазначається, що об`єкти ТОВ «Демурінський ГЗК» віднесені до об`єктів критичної інфраструктури сектору «Промисловість» IV категорії критичності.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наведені обставини та не розглянув належним чином клопотання відповідача про зменшення розміру санкцій.

Окремо в апеляційній скарзі зазначається, що справа була розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження попри заперечення відповідача, який наполягав на необхідності її розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням судового засідання. На думку скаржника, це призвело до порушення принципів змагальності сторін та рівності учасників процесу, передбачених статтею 7 Господарського процесуального кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» у судовій справі № 904/3615/25 передано на розгляд колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.10.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали господарської справи № 904/3615/25. Вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, відкладено до надходження матеріалів справи № 904/3615/25 до Центрального апеляційного господарського суду.

24.10.2025 матеріали даної справи надійшли до ЦАГС.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025 у справі № 904/3615/25. Визначено розглянуто апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано. Згідно ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

ТОВ "Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат" (Замовник) та ФОП Діордієв О.С. (Виконавець) уклали Договір № 01/03 від 28.03.2023 (далі Договір) про надання правової допомоги.

Згідно з п. 1.1 Договору Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується надати Замовнику правову допомогу в ході здійснення ним господарської діяльності, в тому числі, але не виключно, при розгляді в судах загальної юрисдикції всіх інстанцій справ, що стосуються Замовника, а також представляти інтереси Замовника в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах державної влади, виконавчої служби та місцевого самоврядування з будь-яких питань, що стосуються Замовника, приймати участь у перевірках та оскарженні їх результатів, здійснювати юридичний супровід всіх процесів господарської діяльності Замовника. Детальний перелік послуг, що надаються, зазначається в Актах виконаних робіт, підписаних сторонами щомісяця.

Відповідно до п. 1.2 Договору Замовник зобов`язується сплатити винагороду, додаткову винагороду, компенсації і компенсувати фактичні витрати Виконавця, пов`язані з виконанням доручення в розмірі та на умовах, визначених Додатком № 1 до Договору, який є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що Договір про надання правової допомоги вступає в силу з дати його укладення, вказаної на першій сторінці Договору, і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Договір про надання правової допомоги, може бути розірваний в односторонньому порядку будь якою з Сторін письмово повідомивши про це іншу сторону за 5-ть днів (п. 4.2 Договору).

Відповідно до п. 4.4 Договору при розірванні Договору про надання правової допомоги Замовник зобов`язаний звіритися з Виконавцем щодо оплати, яка підлягає сплаті винагороди, компенсацій і фактично понесених витрат, пов`язаних з виконанням доручення, і виплатити всі належні Виконавцю грошові суми протягом трьох днів з дати розірвання Договору.

Згідно з п. 5.3 Договору за порушення термінів виплати винагороди, додаткової винагороди, компенсацій або компенсації витрат, пов`язаних з виконанням доручення, Замовник несе відповідальність згідно з чинним законодавством, за прострочення оплати понад тридцяти календарних днів.

До укладеного Договору Сторонами було підписано Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 01/03 від 28 березня 2023 року (далі - Додаток № 1 до Договору) (копія додається), в якому Сторони погодили, зокрема, але не виключно, наступне:

винагорода Виконавця узгоджується сторонами за результатами роботи та відображається в Акті виконаних робіт.

зазначена сума підлягає оплаті Замовником Виконавцю будь-яким не забороненим законодавством України способом, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому надані послуги.

цей договір є підставою для оплати послуг Виконавця без додаткового виставлення щомісячного рахунку. Акти виконаних робіт підписуються сторонами один раз на місяць, і виготовляються стороною Виконавця.

Виконавцем протягом березня грудня 2023 надано Замовникові юридичні послуги на загальну суму 1 310 000,00 грн., що підтверджується Актами прийому-передачі наданих послуг за період з 31.03.2023 по 29.12.2023.

Замовник частково оплатив надані послуги на суму 550 000,00 грн.:

1. 04.10.2023 на суму 70 000,00 грн.;

2. 28.11.2023 на суму 120 000,00 грн.;

3. 18.01.2024 на суму 360 000,00 грн.

Станом на 20.05.2024 Відповідач мав заборгованість перед Позивачем за надані юридичні послуги в розмірі 760 000,00 грн. та 15 679, 64 грн 3% річних та 23 435,45 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі № 904/2238/24, залишеним без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2025, позов задоволено, стягнуто з ТОВ "Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ФОП Діордієва О.С. 760 000,00 грн заборгованості за надані по договору № 01/03 від 28.03.2023 юридичні послуги, 15 679, 64 грн 3% річних, 23 435, 45 грн інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 9 590,00 грн.

Рішення суду Відповідач виконав, сплативши присуджені суми двома платежами: 27.05.2025 - 408 705,00 грн. та 24.06.2025 400 000,00 грн.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, на прострочений борг Відповідача, підтверджений рішенням суду у справі № 904/2238/24, за період з 26.03.2024 по 23.06.2025 Позивач нарахував 24 912,13грн. - 3 % річних, 130 303,29 грн. - індексу інфляції за період з травня 2024 по травень 2025.

Всі нарахування проводилися окремо за кожним документом.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з такого.

Суд встановив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі № 904/2238/24, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 27.03.2025, з ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ФОП Діордієва О.С. стягнуто 760 000,00 грн основного боргу, 15 679,64 грн 3% річних, 23 435,45 грн інфляційних втрат та 9 590,00 грн судового збору.

Після набрання рішенням законної сили відповідач сплатив заборгованість у повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями від 27.05.2025 та 24.06.2025.

З огляду на те, що зазначеним судовим рішенням встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем, а остаточне погашення боргу відбулося лише 24.06.2025, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період прострочення.

Суд також зазначив, що встановлені у справі № 904/2238/24 обставини мають преюдиційне значення відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та не підлягають повторному доказуванню.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що інфляційні втрати визначено правильно, тоді як розрахунок 3% річних містить неточності. Водночас проведений судом перерахунок показав більший розмір 3% річних, ніж заявлено позивачем, однак, з огляду на заборону виходу за межі позовних вимог, суд стягнув їх у заявленому розмірі 24 912,13 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру нарахувань суд зазначив, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права кредитора. Вони спрямовані на компенсацію втрат від знецінення грошових коштів та оплату користування боржником чужими коштами, нараховуються незалежно від вини боржника та не підлягають зменшенню за правилами, які застосовуються до неустойки.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з даними висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч.1 ст. 18 ГПК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі № 904/2238/24, залишеним без змін Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2025, позов задоволено, стягнуто з ТОВ "Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ФОП Діордієва О.С. 760 000,00 грн заборгованості за надані по договору № 01/03 від 28.03.2023 юридичні послуги, 15 679, 64 грн 3% річних за період з 06.05.2023 по 25.03.2024 року, 23 435, 45 грн інфляційних втрат за період з червня 2023 по березень 2024 та судовий збір у розмірі 9 590,00 грн. (а.с. 10-13)

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, за якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Отже, виходячи з вищевикладеного, обставини встановлені судовим рішенням по справі № 904/2238/24, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують.

Матеріалами справи встановлено, що після набрання судовим рішенням законної сили Відповідач сплатив заборгованість у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № 1353 від 27.05.2025 на суму 408 705,00 грн та № 1592 від 24.06.2025 на суму 400 000,09 грн. (а.с. 17, 18)

На прострочений борг Позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних у загальному розмірі 24 912,13 грн. за загальний період з 26.03.2024 (з наступного дня після граничного строку нарахування у справі №904/2238/24) по 23.06.2025 (день, що передує погашенню суми боргу) та індекс інфляції в загальному розмірі 130 303,29 грн з 01.05.2024 року по 23.06.2025 року, при цьому розрахунки здійснювалися за кожним з невиконаних (неналежно виконаних) зобов`язань окремо. (а.с. 07-09)

Частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню у разі порушення боржником грошового зобов`язання. У розумінні чинного законодавства грошовим є зобов`язання, змістом якого є обов`язок боржника сплатити певну суму коштів. Такі зобов`язання можуть виникати як самостійно (зокрема, з договорів позики, кредиту, банківського вкладу), так і бути складовою інших оплатних зобов`язань, наприклад обов`язку покупця оплатити отриманий товар чи обов`язку наймача внести плату за користування майном. При цьому правила зазначеної норми застосовуються до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від форми розрахунків.

Суд також враховує правову позицію, викладену об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, відповідно до якої наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання такого зобов`язання.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що інфляційні втрати визначені правильно, тоді як розрахунок 3% річних містить неточності.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі № 904/2238/24 вже було стягнуто з відповідача, зокрема, 15 679,64 грн 3% річних за період з 06.05.2023 по 25.03.2024 включно. Відтак початковою датою нарахування 3% річних у цій справі обґрунтовано визначено 26.03.2024.

Разом з тим позивач здійснив нарахування 3% річних за актами приймання-передачі наданих послуг від 30.10.2023 та від 30.11.2023 за період з 25.03.2024 по 23.06.2025.

Здійснивши власний перерахунок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фактичний розмір 3% річних є більшим, ніж заявлений позивачем. Однак, враховуючи положення процесуального закону щодо заборони виходу суду за межі позовних вимог, задоволенню підлягає саме заявлена позивачем сума 24 912,13 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України нарахування не є штрафними санкціями. Вони становлять спосіб захисту майнового права кредитора, який полягає у відшкодуванні втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у компенсації за користування боржником коштами, що належать до сплати кредиторові.

Вказані нарахування здійснюються незалежно від вини боржника та не підлягають зменшенню за правилами, що застосовуються до неустойки. За своєю правовою природою 3% річних є платою за користування чужими коштами в період прострочення виконання грошового зобов`язання, тоді як інфляційні втрати відображають знецінення грошової одиниці та фактичне збільшення суми боргу у зв`язку з інфляційними процесами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, в якій зазначено, що стягнення інфляційних втрат та процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора.

Отже, вимога про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є реалізацією передбаченого законом права кредитора на захист свого майнового інтересу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 24 912,13 грн 3% річних і 130 303,29 грн інфляційних втрат.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував обставини, які, на його думку, свідчать про можливість зменшення розміру заявлених до стягнення сум, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що відповідач добровільно виконав рішення суду у справі №904/2238/24, а порушення строків виконання грошового зобов`язання не спричинило для позивача реальних збитків. Крім того, на переконання скаржника, стягнення інфляційних втрат та 3% річних у заявленому розмірі фактично призводить до безпідставного збагачення позивача.

Однак такі доводи не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Як вже зазначалось, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені нарахування мають компенсаційний характер та спрямовані на відшкодування кредитору втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а також на оплату користування боржником чужими грошовими коштами.

При цьому обов`язок сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає в силу закону та не залежить від доведення кредитором факту заподіяння йому збитків. Саме по собі добровільне виконання боржником судового рішення після набрання ним законної сили не свідчить про відсутність прострочення виконання грошового зобов`язання та не звільняє його від передбачених законом наслідків такого прострочення.

Отже твердження скаржника про те, що стягнення інфляційних втрат та 3% річних у даному випадку призводить до безпідставного збагачення позивача, є помилковим, оскільки такі нарахування прямо передбачені законом, як спосіб захисту майнового права кредитора.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на складний фінансово-економічний стан підприємства, обумовлений наслідками націоналізації, воєнними діями та наближенням лінії фронту до виробничих потужностей товариства.

Зазначені обставини самі по собі не можуть бути підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання або для зменшення розміру передбачених законом нарахувань, оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України не пов`язує обов`язок їх сплати з наявністю чи відсутністю вини боржника або його фінансовим станом.

Крім того, скаржником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування виключних обставин, що могли б обґрунтовувати необхідність відступу від загальних правил застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Щодо доводів відповідача про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2025 відкрито провадження у справі № 904/3615/25 та визначено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою судом першої інстанції встановлено процесуальні строки для подання сторонами заяв по суті спору, зокрема зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву, а позивача - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач скористався наданим йому процесуальним правом та подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначав, що, незважаючи на складне фінансове становище ТОВ «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат», товариством у добровільному порядку виконано рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.10.2024 у справі № 904/2238/24 та перераховано на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 808 705,09 грн, з яких: 760 000,00 грн - основна заборгованість за надані юридичні послуги за договором № 01/03 від 28.03.2023, 15 679,64 грн - 3% річних, 23 435,45 грн - інфляційні втрати та 9 590,00 грн - судовий збір.

Водночас відповідач посилався на те, що порушення строків виконання грошового зобов`язання не спричинило для позивача збитків та не призвело до безповоротних негативних наслідків. На думку відповідача, стягнення інфляційних втрат та 3% річних повинно бути мірою відповідальності за порушення, а не способом безпідставного збагачення кредитора, а їх розмір має бути справедливим щодо обох сторін правовідносин. У зв`язку з цим відповідач заявив клопотання про зменшення (обмеження) сум 3% річних та інфляційних втрат до розміру, вже присудженого та сплаченого у справі № 904/2238/24, та просив відмовити у задоволенні позову у цій справі.

Крім того, відповідач подав заяву із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, посилаючись на важливість справи для підприємства та необхідність надання пояснень безпосередньо у судовому засіданні.

Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів враховує приписи статті 247 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а також інші справи, віднесені до юрисдикції господарських судів, за винятком тих, що прямо визначені частиною четвертою цієї статті.

Частиною третьою статті 247 ГПК України встановлено, що при вирішенні питання про розгляд справи у порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує, зокрема: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг і характер доказів; кількість сторін та інших учасників справи; наявність суспільного інтересу до справи, а також думку сторін щодо порядку її розгляду.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначення порядку розгляду справи належить до дискреційних повноважень суду, який з урахуванням обставин конкретної справи оцінює доцільність застосування спрощеного або загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, у яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як правильно встановив суд першої інстанції, у даній справі ціна позову не перевищує зазначеного законом порогу, обсяг доказів, які підлягають дослідженню, є незначним, спірні правовідносини не є складними.

Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б об`єктивно свідчили про необхідність розгляду справи саме у порядку загального позовного провадження.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни порядку розгляду справи та правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про її розгляд за правилами загального позовного провадження.

При цьому сам по собі розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не свідчить про порушення принципу змагальності сторін, оскільки учасникам справи було забезпечено можливість подати свої письмові пояснення, докази та заперечення, чим сторони фактично скористалися.

Отже, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду щодо порядку розгляду цієї справи.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхиляються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Центральний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025 у справі № 904/3615/25, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09. у справі № 904/3615/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09. у справі № 904/3615/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін