ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. м. Київ Справа № 911/3396/25

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., дослідивши в спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі:

1) Сквирської міської ради

2) Державної екологічної інспекції Столичного округу

до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

про стягнення 21 006, 32 грн

Без виклику учасників справи;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Білоцерківська окружна прокуратура звернулась до Господарського суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Сквирської міської ради та Державної екологічної інспекції Столичного округу до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 21 006, 32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог чинного законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. У зв`язку із цим прокурором подано зазначену позовну заяву в інтересах держави в особі позивачів до відповідача про стягнення 21 006, 32 грн шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього середовища.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.11.2025 відкрито провадження у справі № 911/3396/25. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачам та прокурору для подання відповіді на відзив.

Частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5, 11 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 13.11.2025 була доставлена до електронного кабінету відповідача 14.11.2025 о 04:30, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК та те, що ухвала суду про відкриття провадження у справі була доставлена до електронного кабінету відповідача до 17 години, днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі є 14.11.2025.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі також була доставлена позивачам до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

18.11.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач викладені в позовній заяві вимоги не визнав повністю з огляду на наступне. Як зазначив відповідач, 24.04.2024 було виявлено факт незаконної порубки 3 дерев у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади, за результатами чого працівниками лісової охорони Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» складено акт огляду місця вчинення лісопорушення № 4 та здійснено розрахунок шкоди, заподіяної лісу внаслідок скоєння незаконної порубки, відповідно до якого розмір збитків становить 21 022, 69 грн. Крім цього, згідно пояснень відповідача, Філією «Білоцерківське лісове господарство» було направлено на адресу Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області повідомлення про виявлення факту незаконної порубки дерев з проханням посприяти у виявленні порушників та притягненні їх до відповідальності згідно з чинним законодавством України. На думку відповідача, прокурором у позовній заяві не вказано, яке з порушень, наведених у ст. 105 Лісового кодексу України, допустив відповідач, оскільки виявлення порушення (незаконної порубки) відбулося лише внаслідок активних дій з боку відповідача по виконанню своїх обов`язків у сфері охорони лісового господарства. Відповідач вважав відсутнім причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та шкідливими наслідками у вигляді завдання шкоди незаконною порубкою та відсутньою наявність його вини у вчинені правопорушення, оскільки Філією вживалися заходи, спрямовані на запобігання вчиненню незаконної рубки, зокрема була проведена польова перевірка, розроблений акт огляду місця правопорушення та складений розрахунок завданої шкоди, а також подана заява про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. Крім того, відповідач посилався на введення Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України воєнного стану та прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 303 від 13.03.2022 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) в умовах воєнного стану», внаслідок прийняття якої відповідач був позбавлений можливості здійснити заходи державного контролю в сфері охорони лісу, що є незалежною від волі відповідача обставиною та виключає наявність вини з боку відповідача. Наведені обставини, на думку відповідача, є форс-мажорними (введення воєнного стану та встановлення комендантської години на території України), внаслідок існування яких відповідач не мав можливості в повній мірі здійснювати заходи щодо охорони лісів. Відповідач вважав розрахунок шкоди нанесеному лісовому господарству за вирубане або пошкоджене до ступеня припинення росту дерева по Філії «Білоцерківське лісове господарство», проведений провідним інженером відповідача, неналежним доказом розміру збитків, який не може бути прийнятий судом до розгляду. Як зазначив відповідач, прокурором не надано достатніх і допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, не проведено розслідування, не були пред`явлені до суду висновки Державної екологічної інспекції Столичного округу, витяги з ЄРДР або ж протоколи про адміністративні правопорушення. Відповідач вважав, що прокурор не визначив та не довів жодної дії, спрямованої на охорону лісових ресурсів, яка не була б дотримана з боку відповідача, що призвело до незаконної порубки лісових ресурсів, стверджуючи про виконання усіх залежних від нього дій, спрямованих на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду. Також відповідач вважав, що прокурор не довів недотримання відповідачем процедури перевірки лісових ресурсів, які знаходяться у його постійному користуванні, та невжиттям ним заходів реагування з питання незаконної вирубки лісів. У зв`язку із зазначеним вище, відповідач вважав відсутньою в його діях вини, що виключає його протиправну поведінку та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою як обов`язкового елементу покладення на особу відповідальності. На переконання відповідача, ані прокурором, ані позивачами в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних доказів на підтвердження недотримання відповідачем дій з охорони лісових ресурсів, які безпосередньо призвели до незаконної порубки лісових ресурсів, та не обґрунтовано в чому саме полягала бездіяльність або неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, що виключає можливість притягнення особи до відповідальності в порядку ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». Враховуючи викладене вище, відповідач вважав вимоги прокурора необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі позивачів у даній справі відповідач зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Державною екологічною інспекцією Столичного округу своїх функцій щодо захисту інтересів держави, а сам факт незвернення Інспекції до суду, відсутність інформації про проведення перевірок, а також невиражене заперечення щодо вжиття прокуратурою представницьких заходів не є підтвердженням неналежного виконання обов`язків цим органом. Відповідач з посиланням на постанови Верхового Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17, від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справі № 925/650/18, від 17.04.2019 у справі № 923/560/18, від 18.04.2019 у справі № 913/299/18, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18, від 10.10.2019 у справі № 0440/6738/18 також стверджував, що прокурор при звернені до суду повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону, зокрема внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість), вирок суду щодо службових осіб, докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо, проте прокурор такі докази не надав. Крім цього, відповідач стверджував про те, що прокурор не надав доказів проведення перевірки компетентного органу щодо дотримання законодавства або встановлення фактів неналежного виконання відповідачем функцій, що, на його думку, є необхідною умовою для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави. Таким чином, на думку відповідача, прокурором не дотримано вимоги положення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки він звернувся з позовною заявою передчасно, не зібравши усі належні та допустимі докази на підтвердження повноважень для представництва в суді та доказів щодо неналежного виконання Інспекцією або ж місцевою радою своїх повноважень, що є підставою для залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

05.12.2025 до суду через систему «Електронний суд» від прокурора надійшла відповідь на відзив. Заперечуючи проти доводів відповідача щодо ненадання належних доказів, які б достовірно свідчили про порушення норм Закону та протиправної бездіяльності відповідача, прокурор зазначив, що звертаючись до суду із даним позовом прокурор виходив із того, що обов`язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів, а також створення сприятливих умов для їх охорони, захисту та відтворення відповідно до ст. 19 ЛК України покладено на відповідача як на постійного лісокористувача. При цьому, прокурор з посиланням на висновки, викладені у постановах Верхового Суду від 31.11.2021 у справі № 926/2174/20, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, зауважив, що установлення факту здійснення вирубки лісових насаджень на земельних ділянках, які передані у постійне користування лісогосподарських підприємств, у випадку не встановлення осіб, якими здійснено незаконну вирубку таких насаджень, свідчить про неналежне виконання відповідним суб`єктом господарювання взятих на себе зобов`язань щодо забезпечення охорони лісових насаджень від незаконної їх вирубки, що має наслідком стягнення заподіяних збитків з постійного лісокористувача. Як зазначив прокурор, виходячи з положень ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього середовища», ст. 19, 64, 86, 89, 90, 93, 105, 107 Лісового кодексу України, а також Положення про Філію «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України», саме на Філію «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» покладено обов`язки із забезпечення охорони, захисту та відтворення лісових насаджень, зокрема упередження незаконного знищення лісів на підвідомчій їй території. Як зазначив прокурор, наведені у позовній заяві обставини у їх сукупності є належним підтвердженням протиправної поведінки відповідача у формі бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні підприємством достатньої, необхідної, належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій території, чим спростовуються твердження відповідача про не доведення прокурором протиправності його поведінки, яка проявилася у бездіяльності. Стосовно наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою прокурор наголосив на тому, що відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, спрямованих на ефективне, а не формальне забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконної вирубки невстановленими особами дерев та заподіяння збитків, а відтак саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача стала можливою і відбулась вирубка дерев невстановленими особами та заподіяна шкода. Також, прокурор зауважив на тому, що у спірних правовідносинах не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. Отже, як зазначив прокурор з посиланням на висновки Верхового Суду у подібних правовідносинах, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. Вина та протиправна поведінка Філії «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України», згідно пояснень прокурора, полягає у тому, що Філією не дотримано вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень від самовільної порубки на підпорядкованій їй території, не забезпечено збереження не призначених для порубки дерев, не здійснено комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не дотримано вимог законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. Прокурор заперечив твердження відповідача щодо вжиття останнім всіх залежних від нього дій, спрямованих на організацію належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території фонду лісгоспу, наголосивши на тому, що розробка конкретних заходів, спрямованих на забезпечення збереження лісу, переданого відповідачу у постійне користування, є його обов`язком. Отже, позиція прокурора зводиться до того, що факт вчинення вказаного правопорушення природоохоронного законодавства свідчить про те, що зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву заходи не були належними та достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу відповідачем та попередити випадок порушення лісового законодавства у сфері охорони, захисту та відтворення лісів, зокрема незаконної вирубки лісу. При цьому, на думку прокурора, вжиття посадовими особами відповідача дій щодо повідомлення правоохоронних органів про виявлення незаконної порубки також не є обставиною, яка спростовує факт наявності його вини у вчиненні правопорушення та не свідчить про вжиття усіх заходів щодо належного забезпечення охорони лісу. Заперечуючи проти тверджень відповідача про те, що розрахунок шкоди, проведений провідним інженером відповідача, є неналежним доказом розміру збитків по даній справі та не може бути розглянутий судом, прокурор зазначив, що у даному конкретному випадку розрахунок збитків проведено провідним інженером з охорони та захисту лісу ОСОБА_1 , який відповідно до Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 16.09.2009, уповноважений визначати за затвердженими таксами і методиками розмір збитків, завданих лісовому господарству. За таких обставин, на переконання прокурора, розрахунок розміру завданих збитків є належним та допустимим доказом у даній справі, а розмір шкоди в сумі 21 006, 32 грн підтверджується відповідним розрахунком, проведеним уповноваженою особою відповідача. Стосовно посилань відповідача на відсутність доказів проведення перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» прокурор з посиланням на постанову Верхового Суду від 12.09.2024 у справі № 907/181/22 зазначив, що такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства. Заперечуючи проти тверджень відповідача в частині неподання прокурором до суду доказів внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість), наявності вироку суду щодо службових осіб, доказів накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо або повідомлення про причини і підстави невчинення таких дій, прокурор зазначив, що чинними нормами матеріального та процесуального права не вимагається надання таких доказів, а відповідні висновки Верховного Суду з цих питань, на які відповідач посилається у відзиві на позовну заяву, наразі є не релевантними.

Щодо повноважень прокурора у вказаній справі відмітив, що в силу ст. 20-2, 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та Положення про Державну екологічну інспекцію України, функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області покладено на Державну екологічну інспекцію Столичного округу, остання уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, національного використання, відтворення та охорони природних ресурсів, а тому є належним позивачем у даній справі. Крім того, прокурор зазначив, що оскільки порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища відбулось в межах Сквирської міської територіальної громади, платежі щодо відшкодування завданої навколишньому природному середовищу шкоди зараховуються на спеціальний рахунок вказаної міської ради. Проте, згідно пояснень прокурора, вказані компетентні органи у спірних правовідносинах належним чином не виконали покладених на них обов`язків щодо захисту відповідних інтересів держави, а тому, враховуючи їх бездіяльність, прокурор вважав, що у даному випадку ним дотримано вимоги Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України при зверненні з позовом до суду та правильно визначено органи, які мають набути статусу позивачів за вказаним позовом.

09.12.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вважав, що в його діях відсутній склад цивільного правопорушення, а тому відсутні підстави для стягнення з нього шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев. Крім того, відповідач вважав, що прокурор не довів розміру збитків, оскільки належним доказом виявлених порушень вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища є акт перевірки Державної екологічної інспекції, проте вказаний орган не проводив планової чи позапланової перевірки у межах кварталу 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади, у зв`язку із чим відповідач ставить під сумнів правильність розрахунків розміру збитків. За ствердженням відповідача, надані прокурором для підтвердження заявлених позовних вимог акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.04.2024 та розрахунок розміру шкоди містять суперечності, неточності та складені з порушенням норм чинного законодавства, а тому не можуть бути належними доказами завданої шкоди у справі, без проведення будь-яких експертиз. Разом з цим, відповідач доводив виконання ним вимог ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 17, 19 ЛК України, посадової інструкції, зокрема виявлення безпосередньо працівником відповідача під час виконання ним своїх посадових обов`язків факту правопорушення та складення акта огляду місця вчинення порушення лісового законодавства з необхідними додатками (відомістю обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, матеріально-грошовою оцінкою лісосіки, переліковою відомістю пнів самовільної рубки) у день виявлення порубки, які того ж дня було направлено до адміністрації. Відповідач вважав, що покладення відповідальності за незаконну порубку на лісокористувача до завершення слідства є неправомірним, а покладання відповідальності на лісокористувача на підставі самого лише факту незаконної порубки не відповідає інтересам суспільства і держави, оскільки дозволить уникнути відповідальності винним особам і замість попередження протиправної поведінки у майбутньому, стимулюватиме до її продовження. Крім того, відповідач заперечив стягнення шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок незаконної порубки лісу, на користь Сквирської міської ради, яка не проводить і не уповноважена проводити відновлювальні роботи на землях, де сталася незаконна порубка.

Враховуючи те, що заяви сторін по суті спору подані до суду із дотриманням строків, встановлених ухвалою суду від 13.11.2025 про відкриття провадження у справі та Господарським процесуальним кодексом України, суд прийняв вказані заяви сторін по суті спору до розгляду та долучив їх до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В. з 15.11.2025 до 27.02.2026 включно перебувала на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, рішення у даній справі ухвалюється судом після виходу судді на роботу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до змісту наведених у позовній заяві доводів прокурора, Білоцерківською окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», вивчено інформацію Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі відповідач, ДСГП «Ліси України») та матеріали Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», за результатами чого виявлено порушення вимог законодавства у сфері охорони, захисту та раціонального використання лісових ресурсів.

Згідно пояснень прокурора, установлено, що 24.04.2024 провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., за участю лісничого Сквирського лісництва Курсан С.М. та майстра лісу Васильчук Л.Л. виявлено факт незаконної порубки 3 дерев у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

За результатами виявлення вказаної вище незаконної порубки працівниками Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» 24.04.2024 складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 та здійснено розрахунок шкоди, нанесений державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва, лісовий заказник місцевого значення «Пустоварівка».

Відповідно до змісту акта № 4 від 24.04.2024, у результаті порушення, яке полягало у незаконній порубці лісу, заподіяно шкоду на суму 21 022, 69 грн, що розрахована за додатком № 1 до постанови КМУ № 575 від 10.05.2022 з урахуванням індексації за 2023 рік.

Вказаний вище акт підписано провідним інженером Хоменко О.Ю., лісничим ОСОБА_2 та майстром лісу Васильчук Л.Л. До акта додано розрахунок розміру шкоди.

Відповідно до розрахунку шкоди, нанесеного державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва, проведеного провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., розмір збитків становить 21 006, 32 грн, плюс таксова вартість 16, 37 грн; всього 21 022, 69 грн.

На підтвердження вказаних обставин прокурор долучив до позовної заяви копії акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024, розрахунок шкоди, нанесений державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва, перевід пнів на висоту 1,3 м (на висоту грудей) кв. 23 вид. 9, 14, польову перелікову відомість пнів, виявлених при вчиненні незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва «Заповідне урочище Пустоварівка» та детальну матеріально-грошову оцінку лісосіки № 23 станом на 24.04.2024.

Сторони не заперечують обставину того, що факт незаконної порубки 3 дерев у квартал 23 виділу 9, 14 Сквирського лісництва було виявлено на території, підпорядкованій Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». Разом з тим, правопорушника уповноваженими особами Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» не встановлено.

Відповідно до п. 1 наказу ДСГП «Ліси України» «Про припинення філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» № 1880 від 18.10.2024, Філію «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» припинено шляхом її закриття.

Пунктом 3 наказу № 1880 від 18.10.2024 передбачено необхідність забезпечення передачі активів та пасивів Філії «Білоцерківське лісове господарство» до Філії «Столичний лісовий офіс» згідно із затвердженим передавальним актом.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ДСГП «Ліси України», відокремленим підрозділом вказаної юридичною особи, зокрема є Філія «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України».

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії Положення про Філію «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» № 764 від 04.04.2025, Філія «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» є відокремленим підрозділом юридичної особи ДСГП «Ліси України».

Згідно з п. 3.1 розділу 3 Положення, Філія є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені підприємства та в його інтересах, здійснює делеговані підприємством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Підприємства.

Таким чином, у зв`язку з припиненням Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» його правонаступником є ДСГП «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс».

Відповідно до п. 3.1 Статуту ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 206 від 24.06.2025, підприємство створене з метою, зокрема ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Згідно з п. 3.2 Статуту ДСГП «Ліси України», основними напрямами діяльності підприємства зокрема є: - забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу (підп. 3.2.2); - запобігання злочинам і адміністративним правопорушенням у сфері лісового та мисливського господарств, а також використання лісових ресурсів і мисливських тварин.

Відповідно до п. 2.2 Положення про Філію «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом ДСГП «Ліси України» № 764 від 04.04.2025 предметом діяльності філії, серед іншого, є: - забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу (підп. 2.2.2); - запобігання злочинам і адміністративним правопорушенням у сфері лісового та мисливського господарства, а також використання лісових ресурсів і мисливських тварин (підп. 2.2.3).

Звертаючись до суду із даним позовом прокурор стверджує, що відповідно до норм законодавства у сфері охорони лісів, зокрема норм Лісового кодексу України, Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» організація і забезпечення охорони та захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, покладається на постійних лісокористувачів. Таким чином, як зазначив прокурор, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев на підвідомчих їм територіях.

Прокурор стверджує, що всупереч ст. 19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України, відповідач не забезпечив охорону і збереження лісу від незаконної рубки.

За доводами прокурора, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, зокрема незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчих їм територіях, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, згідно тверджень прокурора, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, прокурор вважає, що обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, як зазначив прокурор, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

При цьому, прокурор з посиланням на висновки, викладені у постановах Верхового Суду від 31.11.2021 у справі № 926/2174/20, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, також зауважив, що установлення факту здійснення вирубки лісових насаджень на земельних ділянках, які передані у постійне користування лісогосподарських підприємств, у випадку не встановлення осіб, якими здійснено незаконну вирубку таких насаджень, свідчить про неналежне виконання відповідним суб`єктом господарювання взятих на себе зобов`язань щодо забезпечення охорони лісових насаджень від незаконної вирубки, що має наслідком стягнення заподіяних збитків з постійного лісокористувача.

Оскільки, за доводами прокурора, ДСГП «Ліси України» як постійний лісокористувач не дотримався вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України, це є підставою для стягнення з ДСГП «Ліси України» суми завданої шкоди.

Крім того, прокурор послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19, в пункті 88 якої викладено правовий висновок про те, що виходячи з вимог ч. 2 ст. 19, ст.ст. 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17 та від 19.12.2018 у справі 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.

З огляду на наведене вище, прокурор стверджує про те, що відповідач як постійний лісокористувач, вина якого полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих йому ділянках із земель лісового фонду, та на виконання вимог чинного законодавства повинен відшкодувати завдані його протиправними діями збитки.

Враховуючи викладене, прокурор стверджує, що внаслідок неналежного виконання працівниками ДСГП «Ліси України» обов`язків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконних рубок на підвідомчих такому підприємству ділянках із земель лісового фонду, навколишньому природному середовищу заподіяно збитки, що підтверджується відомостями обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеню припинення росту.

Прокурором зазначено, що у даному випадку порушення інтересів держав полягають у ненадходженні протягом тривалого часу до спеціального фонду місцевого бюджету Сквирської міської ради грошових стягнень за шкоду, заподіяну державі Філією «Столичний лісовий офіс» внаслідок порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, у тому числі лісів, в результаті незаконних порубок дерев на землях лісогосподарського призначення.

Водночас, за доводами прокурора, ні Державна екологічна інспекція Столичного округу як орган державної влади, який здійснює функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області, ні Сквирська міська рада як орган місцевого самоврядування, до бюджету якого згідно з законодавством України перераховуються кошти за заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища шкоду, належним чином не виконали покладених на них обов`язків щодо захисту відповідних інтересів держави.

Оскільки відповідач у добровільному порядку збитки, завдані навколишньому природному середовищу, не відшкодував, а незаконну порубку вчинено у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади, у той час як органами, уповноваженими на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тривалий час не вживаються заходи належного реагування з метою захисту інтересів держави, Білоцерківська окружна прокуратура звернулась до суду в інтересах держави в особі Сквирської міської ради та Державної екологічної інспекції Столичного округу до ДСГП «Ліси України» про стягнення 21 006, 32 грн шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього середовища незаконною порубкою лісу.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі позивачів, господарським судом враховано наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рн/99, «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Сквирської міської ради та Державної екологічної інспекції Столичного округу/

Як вказує прокуратура у позовній заяві, Білоцерківська окружна прокуратура звертається з даним позовом до суду на захист інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах та органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, в порядку ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з нездійсненням Сквирською міською радою та Державною екологічною інспекцією Столичного округу захисту інтересів держави в суді як суб`єктами, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Отже, державні органи та інші суб`єкти владних повноважень зобов`язані вживати (реалізовувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав, в межах визначених законодавством повноважень.

Положеннями ст. 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст. 1 Лісового кодексу України (далі ЛК України), ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об`єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі та додержання операторами вимог законодавства у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів.

Відповідно до ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

За змістом Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 275 від 19.04.2017, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекпія) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Одними з основних завдань Держекоінспекції є: реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; охорони, раціонального використання та відтворення вод і відтворення водних ресурсів.

Функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області покладено на Державну екологічну інспекцію Столичного округу.

Згідно з підп. 5 п. 2 розділу ІІ Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 18 «Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекції Столичного округу» (далі Положення), Інспекція в межах своїх повноважень здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства, зокрема про охорону, захист, використання та відтворення лісів, зокрема щодо: - пошкодження дерев і чагарників, знищення або пошкодження лісових культур, сіянців або саджанців у лісових розплідниках і на плантаціях, природного підросту та самосіву на землях, призначених під відновлення лісу, законності вирубування; - здійснення комплексу необхідних заходів захисту для забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу, застосування пестицидів і агрохімікатів у лісовому господарстві та лісах.

Враховуючи зазначене, Державна екологічна інспекція Столичного округу уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, національного використання, відтворення та охорони природних ресурсів, а тому є належним позивачем у даній справі.

Крім того, право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах ст. 13, 142, 145 Конституції України; ст. 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»; ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

До делегованих повноважень органів місцевого самоврядування згідно з вимогами п. б ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить здійснення контролю за додержанням природоохоронного законодавства, використанням і охороною природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем в судах загальної юрисдикції, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються Державний, Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища. Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі бюджету Автономної Республіки Крим та відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок: а) частини екологічного податку згідно із законом; б) частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством; в) цільових та інших добровільних внесків підприємств, установ, організацій та громадян.

Згідно ч. 6 ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кошти місцевих, Автономної Республіки Крим і Державного фондів охорони навколишнього природного середовища можуть використовуватися тільки для фінансового забезпечення здійснення природоохоронних заходів, включаючи захист від шкідливої дії вод сільських населених пунктів та сільськогосподарських угідь, ресурсозберігаючих заходів, у тому числі наукових досліджень з цих питань, ведення державного кадастру територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також заходів для зниження забруднення навколишнього природного середовища та дотримання екологічних нормативів і нормативів екологічної безпеки, для зниження впливу забруднення навколишнього природного середовища на здоров`я населення.

Оскільки порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища відбулось на території Сквирської територіальної громади, тому завдана шкода підлягає стягненню на користь місцевого бюджету Сквирської міської ради відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Як було зазначено судом вище, відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 в справі № 924/1256/17 підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

Звертаючись до суду з позовною заявою, прокурор, по-перше, реалізує конституційну функцію представництва інтересів держави в суді. При цьому прокурор є особливим суб`єктом господарського процесу і його участь у господарському судочинстві викликана необхідністю виконання функції представництва інтересів держави у випадках, передбачених законом (ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 ГПК України, ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру»). По-друге, з викладеного вбачається, що органами, уповноваженим на захист цих інтересів держави у зв`язку з виявленим порушенням, не вжито жодних заходів, спрямованих на усунення наслідків правопорушення та стягнення спричинених збитків із відповідача.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Таким чином, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на правові позиції, викладені у постановах Верхового Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17, від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справі № 925/650/18, від 17.04.2019 у справі № 923/560/18, від 18.04.2019 у справі № 913/299/18, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18, від 10.10.2019 року у справі № 0440/6738/18 щодо необхідності надання прокурором при звернені до суду належних та допустимих доказів відповідно до вимог процесуального закону, зокрема внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість), вирок суду щодо службових осіб, докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо, оскільки Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 уточнено висновки, викладені у зазначених вище постановах.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, урегульовуючи розбіжності у викладених вище правових позиціях, уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 440/6738/18, та у пунктах 37-40, 43 дійшла наступних висновків:

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (пункт 37).

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (пункт 38).

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (пункт 40).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43).

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, прокурор посилається на те, що ні Державна екологічна інспекція Столичного округу як орган державної влади, який здійснює функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області, ні Сквирська міська рада як орган місцевого самоврядування, до бюджету якого згідно з законодавством України перераховуються кошти за заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища шкоду, належним чином не виконали покладених на них обов`язків щодо захисту відповідних інтересів держави.

Суд встановив, що Білоцерківською окружною прокуратурою було скеровано на адресу Державної екологічної інспекції Столичного округу лист № 50-10591вих24 від 01.11.2024 та на адресу Сквирської міської ради лист № 50-10589вих24 від 01.11.2024, в яких прокуратура повідомила останніх про порушення інтересів держави внаслідок порушення вимог лісового законодавства, а також про наявність підстав для представництва інтересів держави в суді для стягнення завданої шкоди. Листами прокуратура просила позивачів у строк до 14.11.2024 повідомити інформацію про вжиті заходи щодо належного реагування та стягнення збитків в сумі 21 006, 32 грн, завданих навколишньому природному середовищу незаконною рубкою 3 дерев у кварталі 23 виділах 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської міської територіальної громади, або повідомити прокуратуру про неможливість звернення до суду із належним обґрунтуванням відповідних причин.

Державною екологічною інспекцією Столичного округу, у відповідь на запит прокуратури, було направлено лист № 9/6/2-30/3083 від 07.11.2024, в якому повідомлено прокуратуру, що Державною екологічною інспекцією Столичного округу заходи щодо стягнення збитків не вживались. Проте, у листі зазначено, що Інспекція не заперечує щодо пред`явлення прокуратурою позову в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу про стягнення збитків, заподіяних державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства за фактом, викладеним у листі. Крім того, Інспекція у листі зазначила, що у разі подання позову Інспекцією будуть підтримані позовні вимоги прокуратури в повному обсязі.

Сквирською міською радою, у відповідь на запит прокуратури, було направлено лист № 03-10744 від 13.11.2024, в якому повідомлено прокуратуру, що міською радою заходи за результатами виявлення незаконної рубки працівниками лісової охорони Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» 24.04.2024 та складеного акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 щодо стягнення шкоди в сумі 21 006, 32 грн, у тому числі шляхом пред`явлення до суду відповідної позовної заяви, не вживалися. Сквирська міська рада в листі повідомила, що не має можливості зібрати всі необхідні документи та інші докази для пред`явлення зазначеної позовної заяви до суду, у зв`язку із чим просила прокуратуру сприяти встановленню особи правопорушника та звернутися до суду із позовною заявою про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки дерев в сумі 21 006, 32 грн.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що прокурор, який звернувся до суду із даним позовом, виконав обов`язок попереднього повідомлення позивачів відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Разом з цим, з наведених вище відповідей вбачається, що ні Державна екологічна інспекція Столичного округу, ні Сквирська міська рада належним чином не виконали покладених на них обов`язків щодо захисту відповідних інтересів держави, не вжили жодних заходів реагування у зв`язку із порушеним правом держави, що свідчить про бездіяльність позивачів щодо здійснення останніми захисту інтересів держави.

У подальшому, Білоцерківською окружною прокуратурою скеровано на адресу позивачів лист № 50/3-8730вих25 від 25.09.2025, яким відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено останніх про пред`явлення Білоцерківською окружною прокуратурою позовної заяви до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Сквирської міської ради та Державної екологічної інспекції Столичного округу до ДСГП «Ліси України» про стягнення шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев в сумі 21 006, 32 грн.

Враховуючи, що Сквирською міською радою та Державною екологічною інспекцією Столичного округу не вжито заходів щодо подання до суду відповідної позовної заяви, Білоцерківська окружна прокуратура за наявності достатніх правових підстав звернулась із даним позовом до суду на захист інтересів держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах в порядку ч. 3 ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з нездійсненням позивачами як суб`єктами, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження, захисту інтересів держави в суді.

Отже, прокурор, звертаючись з позовом у цій справі обґрунтував, у чому полягають інтереси держави та необхідність їх захисту, вірно визначив органи, які мають компетенцію захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, підтвердив бездіяльність таких органів та дотримався процедури, передбаченої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України відсутні.

З огляду на те, що інтереси держави до цього часу залишаються не захищеними, а Сквирською міською радою та Державною екологічною інспекцією Столичного округу допущено бездіяльність, суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, доводи відповідача про відсутність визначених Законом України «Про прокуратуру» обставин для здійснення представництва в суді законних інтересів держави відхиляються судом, оскільки спростовуються наведеними в позові обґрунтуваннями прокурора, що відповідають вимогам ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та положенням ст. 53 ГПК України.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природною середовища», державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

Відповідно до ст. 1 ЛК України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно з ст. 16, 17 ЛК України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 19 ЛК України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Статтею 63 ЛК України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЛК України, організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

Статтею 90 ЛК України передбачено, що основними завданнями державної лісової охорони є: - здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; - забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 105 ЛК України, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Згідно з ст. 107 ЛК України, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Таким чином, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Системний аналіз положень ст. 86, 105, 107 ЛК України дає підстави для висновку про те, що у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також передбачено, що підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Відповідно до пп. в), і) ст. 3 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», основними принципами охорони навколишнього природного середовища, зокрема є: - запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища; - компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно з ч. 1 ст. 41, ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відтак, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено.

Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про рослинний світ» встановлено, що відповідальність за порушення законодавства про рослинний світ несуть особи, винні, зокрема, у протиправному знищенні або пошкодженні об`єктів рослинного світу.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини заподіювача шкоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

У деліктних правовідносинах на позивача (у даному випадку прокурора) покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Зі свого боку відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду (цивільне правопорушення).

Винне діяння це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача (у даному випадку прокурора) покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами факт заподіяння шкоди та її розмір, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою, тоді як відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні відповідної шкоди.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом через оцінку усіх фактичних обставин справи.

Водночас, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 910/4676/19.

Як було встановлено судом вище, 24.04.2024 провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., за участю лісничого Сквирського лісництва Курсан С.М. та майстра лісу Васильчук Л.Л. виявлено факт незаконної порубки 3 дерев у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

За результатами виявлення вказаної вище незаконної рубки працівниками Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» 24.04.2024 складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 та здійснено розрахунок шкоди, нанесений державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва, лісовий заказник місцевого значення «Пустоварівка».

Суд встановив, що вказаний вище акт підписано провідним інженером Хоменко О.Ю., лісничим ОСОБА_2 та майстром лісу Васильчук Л.Л. До акта додано розрахунок розміру шкоди.

Відповідач протягом розгляду справи не заперечував того факту, що саме він є постійним лісокористувачем земельної ділянки, на якій його уповноваженими працівниками виявлено факт незаконної вирубки дерев та складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства.

Сторони не заперечують обставину того, що квартал 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва знаходиться в межах земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», а також не заперечують обставину того, що квартал 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва розташований в адміністративних межах Сквирської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

Нормами чинного законодавства, зокрема ЛК України та Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» унормовано, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних порубок та інших пошкоджень, покладається саме на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.

Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, факт незабезпечення лісокористувачем (відповідачем) охорони і збереження закріплених за ним лісів підтверджується матеріалами справи.

Цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами. Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 906/133/18 від 09.12.2019, № 1909/976/17 від 09.08.2018, постановах Верховного Суду у справі № 920/1293/16 від 20.08.2018, у справі № 917/1261/17 від 23.08.2018, у справі № 925/382/17 від 19.09.2018, у справі № 909/1111/16 від 27.03.2018 та у справі № 920/1106/17 від 20.02.2020.

У пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19 відображено правову позицію, відповідно до якої виходячи з вимог ч. 2 ст. 19, ст. 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17 та від 19.12.2018 у справі № 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 визначено, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а також і постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків. Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев невстановленими особами.

Судом встановлено вище, що 24.04.2024 на земельній ділянці (квартал 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва), яка перебуває у користуванні ДСГП «Ліси України», виявлено факт незаконної порубки 3 дерев породи дуб та граб, що підтверджується актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024, складений провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., за участю лісничого Сквирського лісництва Курсан С.М. та майстра лісу Васильчук Л.Л. Акт підписаний представниками відповідача без зауважень та заперечень.

Відповідно до змісту акта № 4 від 24.04.2024, у результаті порушення, яке полягало у незаконній порубці лісу, заподіяно шкоду на суму 21 022, 69 грн, що розрахована за додатком № 1 до постанови КМУ № 575 від 10.05.2022 з урахуванням індексації за 2023 рік.

У половій переліковій відомості пнів, виявлених при вчиненні незаконної рубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва «Заповідне урочище Пустоварівка» зазначено про кількість самовільно зрубаних дерев, їх породу, діаметр кожного дерева (пня) окремо.

Польова перелікова відомість пнів самовільної рубки підписана провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., за участю лісничого Сквирського лісництва Курсан С.М. та майстра лісу Васильчук Л.Л. та є додатком до акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.04.2024. Вказана обставина відповідачем не заперечена.

Відповідно до розрахунку шкоди, нанесеного державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва, проведеного провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю., розмір збитків становить 21 006, 32 грн плюс таксова вартість 16, 37 грн; всього 21 022, 69 грн.

Вказана відомість обчислення розміру шкоди складена та підписана провідним інженером Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю.

Статтею 89 ЛК України встановлено, що охорону і захист лісів на території України здійснюють державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління; лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів. Державна лісова охорона має статус правоохоронного органу.

Відповідно до Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших лісокористувачів та власників лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 16.09.2009, лісничий та майстер лісу відносяться до посадових осіб державної лісової охорони.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Державного комітету лісового господарства України № 262 від 31.08.2010, у разі якщо виявлено факт порушення лісового законодавства, однак особу порушника встановити неможливо (порушник вчинив правопорушення і зник з місця події), посадовою особою органу лісового господарства складається акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства. Складений акт протягом трьох днів з моменту виявлення правопорушення направляється до органу внутрішніх справ за місцем вчинення правопорушення для встановлення особи порушника. Виявлені при цьому незаконно добуті лісові ресурси вилучаються, про що зазначається в акті.

Отже, акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства, складений посадовими особами органу лісового господарства, до яких відноситься відповідач, є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 76, 77 ГПК України підтвердження факту вчинення порушення лісового законодавства, у зв`язку із чим твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи належних доказів безпідставні.

Суд також враховує, що у постанові від 24.02.2021 у справі № 906/366/20 Верховний Суд дійшов висновків про те, що матеріали перевірки, за результатом яких встановлено лісопорушення працівниками лісокористувача, є достатніми та належними доказами.

З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку, що акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства від 24.04.2024 та вказані в ньому розрахунки завданих збитків, проведені відповідно до вимог чинного законодавства та є належним та допустимим доказом вчинення протиправного діяння у вигляді незаконної вирубки лісу.

Відповідно до п. 3.1 Статуту ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 206 від 24.06.2025, підприємство створене з метою, зокрема ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Згідно з п. 3.2 Статуту ДСГП «Ліси України», основними напрямами діяльності підприємства зокрема є: - забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу (підп. 3.2.2); - запобігання злочинам і адміністративним правопорушенням у сфері лісового та мисливського господарств, а також використання лісових ресурсів і мисливських тварин.

Отже, одним з основних предметів діяльності ДСГП «Ліси України» є забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Викладене свідчить про те, що відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду підприємства.

Суд дослідив посилання відповідача стосовно того, що ним було вжито усіх залежних від нього дій, спрямованих на організацію належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду лісгоспу, а прокурором, у свою чергу, не надано достатніх і допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, не визначено та не доведено жодної дії, спрямованої на охорону лісових ресурсів, яка не була б дотримана з боку ДСГП «Ліси України», що призвело до незаконної порубки лісових ресурсів, що виключає можливість притягнення особи до відповідальності в порядку ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд наголошує на тому, що відповідачем до відзиву на позовну заяву не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вчинення ДСГП «Ліси Україна» (його філією) як постійним лісокористувачем заходів з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду підприємства (зокрема створення рейдових бригад для оперативного реагування на порушення лісового законодавства, графіків виїзду мобільних груп працівників Філії, вжиття заходів із запобігання та виявлення порушень лісового законодавства, проведення лісових обходів, обстеження дільниць уповноваженими працівниками відповідача на предмет виявлення та попередження незаконних рубок та інших правопорушень, патрулювання кварталів тощо).

Разом з цим, суд зазначає, що факт вчинення вказаного правопорушення природоохоронного законодавства, за наслідками якого було складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства, свідчить про те, що відповідачем як постійним лісокористувачем земельної ділянки в кварталі 23 виділу 9, 14 Сквирського лісництва не було вжито належних та достатніх заходів, які б змогли забезпечити збереження лісу відповідачем та попередити випадок порушення лісового законодавства у сфері охорони, захисту та відтворення лісів, зокрема незаконної вирубки лісу.

Встановлені судом обставини підтверджують, що відповідач мав можливість і повинен був здійснювати належний комплекс заходів з контролю за спірною територією, де виявлено незаконну вирубку, проте не здійснював належних заходів охорони лісу.

Факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу (схожий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 906/366/20).

Суд наголошує на тому, що відповідач здійснює свою господарську діяльність як постійний лісокористувач, має можливість належним чином здійснювати охорону і захист лісу постійно. При цьому, до суду не подано доказів того, що відповідач не здійснював свою господарську чи будь-яку іншу діяльність напередодні виявлення незаконної рубки лісу.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» одним із принципів охорони навколишнього природного середовища є запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища. Тобто, такі заходи покликані усувати будь-які можливості незаконного впливу іншими особами на природній фонд та запобігати вчиненню цих порушень в першу чергу. Лише потім завданнями охорони навколишнього природного середовища постає вчинення дій щодо зупинення виявлених порушень та запобігання їх продовження.

Відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним належних та достатніх дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки лісу.

Наведене в сукупності свідчить про те, що відповідач як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев (збитки). Настання ж цих збитків стало прямим наслідком неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, встановлених законодавством, що безумовно свідчить про причинно-наслідковий зв`язок, між протиправною поведінкою та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев.

Відтак, наведені вище обставини у їх сукупності є належним підтвердженням протиправної поведінки відповідача, яка полягає у незабезпеченні працівниками підприємства належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій відповідачу території, чим спростовуються аргументи відповідача з приводу того, що прокурором не визначено та не доведено, які конкретні дії, виконання яких покладено на відповідача законом, не були ним вчинені щоб запобігти незаконній порубці лісу.

За наведених обставин, доводи відповідача стосовно відсутності правових підстав у відповідача для відшкодування шкоди, відхиляються судом, оскільки факт вчинення відповідного правопорушення свідчить про те, що вчинені відповідачем заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження ним лісу.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

У спірних правовідносинах шкода це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Як зазначалося судом вище, на підтвердження розміру шкоди, завданої внаслідок незаконної вирубки дерев, прокурор долучив до позовної заяви розрахунок шкоди, нанесеній державі внаслідок скоєння незаконної порубки у кв. 23 вид. 9, 14 Сквирського лісництва (лісовий заказник місцевого значення «Пустоварівка»), виконаний провідним інженером Філії «Бориспільське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» Хоменко О.Ю. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 р. № 665, відповідно до якого шкода, заподіяна внаслідок незаконної вирубки дерев, розрахована за кожне дерево (сухостійне), з урахуванням діаметру пня, породи, висоти, їх таксової вартості на 2023 рік.

Всього розмір шкоди, завданий незаконною рубкою 3 дерев, відповідно до змісту відомості обчислення розміру шкоди, складає 21 022, 69 грн, з яких 21 006, 32 грн завданих збитків плюс таксова вартість в сумі 16, 37 грн.

З акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024 вбачається, що у результаті порушення лісового законодавства незаконною рубкою лісу заподіяно шкоду лісовому господарству на суму 21 022, 69 грн.

У той же час, у таблиці акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024 вказано про те, що розмір шкоди за вчинення порушення у вигляді «рубки дерев і чагарників, пошкодження дерев і чагарників до ступеня припинення та неприпинення росту, привласнення буреломних і вітровальних дерев» в кількості 3 шт. складає 21 006, 32 грн.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор просить суд стягнути з відповідача 21 006, 32 грн шкоди без урахування таксової вартості в сумі 16, 37 грн.

Суд встановив, що розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства внаслідок незаконної порубки дерев, здійснено відповідно до такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев та чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008, з урахуванням індексації цін за 2023 рік.

Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» починаючи з 1 січня 2009 року проводиться індексація затверджених цією постановою такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами.

Суд враховує, що включення таксової вартості до суми шкоди не передбачено додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», у зв`язку із чим суд вважає обґрунтованим заявлення прокурором до стягнення з відповідача 21 006, 32 грн шкоди без урахування таксової вартості в сумі 16, 37 грн, яка зазначена в розрахунку шкоди.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо правильності розрахунків розміру збитків, оскільки відповідачем контррозрахунку розміру шкоди, завданої внаслідок незаконної вирубки лісу, відповідачем до суду не надано, наявний в матеріалах справи розрахунок не спростовано.

Крім того, відповідно до п. 7 Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 16.09.2009, посадові особи держлісоохорони, лісової охорони інших постійних лісокористувачів та власників лісів відповідно до покладених на неї завдань мають право, зокрема визначати за затвердженими таксами і методиками розмір збитків, завданих лісовому або мисливському господарству, та шкоди, заподіяної лісу внаслідок порушення законодавства у галузі мисливського господарства та полювання.

Отже, у даному конкретному випадку розрахунок збитків проведено провідним інженером з охорони та захисту лісу Хоменком О.Ю., який відповідно до Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів, уповноважений визначати за затвердженими таксами і методиками розмір збитків, завданих лісовому господарству, що не заперечується відповідачем.

Суд наголошує на тому, що розрахунок шкоди виконаний самим відповідачем, а наявний в матеріалах справи розрахунок шкоди, заподіяної лісу, підписаний уповноваженим представником відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Крім того, відповідач на сторінці 3 відзиву на позовну заяву зазначив, що відповідно до розрахунку шкоди, заподіяної лісу внаслідок скоєння незаконної порубки у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, проведеного провідним інженером з охорони та захисту лісу Хоменко О.Ю. згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», розмір збитків становить 21 022, 69 грн. Також повідомив суд, що Філією було направлено на адресу Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області повідомлення про виявлення 24.04.2024 працівниками державної лісової охорони при патрулюванні лісових масивів Сквирського лісництва факту вчинення незаконної порубки трьох дерев породи дуб та граб у кв. 23 вид. 9, 14 лісовий заказник місцевого значення «Пустоварівка» (шкода нанесена державі 21 022, 69 грн) з проханням сприяти у виявленні порушників та притягненні їх до відповідальності згідно з чинним законодавством України, на підтвердження чого відповідач долучив до відзиву на позовну заяву копію листа № 542/20.17-2024 від 25.04.2024, адресованого начальнику відділу поліції № 1 (м. Сквира) Білоцерківського ГУ НП в Київській області, який одержано відділом поліції № 1 (м. Сквира) Білоцерківського ГУ НП в Київській області 26.04.2024, про що свідчить відтиск штемпеля відділу на вказаному листі.

При цьому, як зазначено у листі, додатками до нього, зокрема є акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024 (копія на одному аркуші).

Також, суд встановив, що відповідач листом № 1953/20.17-2024 від 21.10.2024 повідомив прокуратуру про те, що стосовно незаконних порубок на території Сквирського лісництва (кв. 23, вид. 9, 14; кв. 21 вид. 11; кв. 100 вид. 7), Філією було подано заяву до Білоцерківського районного управління ГУ НП України в Київській області (вих. № 542/20.17-2024 від 25.04.2024), проте шкода відшкодована не була, службових розслідувань по даних фактах не проводилось.

Відповідач у відзиві на позовну заяву також вказав, що до акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024 додано відомість матеріально-грошової оцінки, а також розрахунок збитків, спричинених рубкою і пошкодженням дерев і чагарників до ступеня росту 3 дерев у кварталі 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади. Також відповідач підтвердив, що акт огляду місця вчинення правопорушення, польова перевірка, розрахунки шкоди нанесеному лісовому господарству за вирубане або пошкоджене до ступеня припинення росту дерев по Філії «Білоцерківське лісове господарство», польова перевірка були зроблені лісничими Сквирського лісництва Філії «Білоцерківське лісове господарство» та провідним інженером відповідача.

З наведеного вище вбачається, що відповідач, з одного боку, на підставі складеного уповноваженими працівниками відповідача акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства № 4 від 24.04.2024 та здійсненого розрахунку шкоди звернувся до Білоцерківського районного управління ГУ НП України в Київській області із заявою про виявлення порушників та притягнення їх до відповідальності згідно з чинним законодавством України, з іншого боку під час розгляду даної справи стверджує про те, що вказаний акт та розрахунок розміру шкоди містять суперечності, неточності та складені з порушенням норм чинного законодавства, а тому не можуть бути належними та допустими доказами у справі розміру завданої шкоди без проведення будь-яких експертиз, що свідчить про суперечливу та непослідовну поведінку відповідача. При цьому, клопотання про призначення відповідної експертизи відповідач протягом розгляду даної справи не заявляв.

Суд ще раз наголошує, що розрахунок шкоди виконаний самим відповідачем, підписаний його уповноваженим представником без будь-яких зауважень та заперечень, відповідач контррозрахунку розміру шкоди до суду не надав, наявний в матеріалах справи розрахунок не спростував, жодних клопотань про призначення у справі експертиз не заявляв, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що розрахунок шкоди, нанесений державні внаслідок скоєння незаконної порубки 3 дерев є належним доказом у даній справі, а розмір шкоди в сумі 21 006,32 грн підтверджується відповідним розрахунком, проведеним уповноваженою особою відповідача.

Стосовно тверджень відповідача про те, що належним доказом виявлених порушень вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища є акт перевірки Державної екологічної інспекції, проте вказаний орган не проводив планової чи позапланової перевірки у межах кварталу 23 виділі 9, 14 Сквирського лісництва, що розташоване в адміністративних межах Сквирської територіальної громади, що викликає у відповідача сумніви у правильності розрахунків розміру збитків, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у пункті 63 постанови від 12.09.2024 у справі № 907/181/22 зазначив, що такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства. Подані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог та заперечень, мають бути оцінені судами як окремо кожен так і в їх сукупності. Крім того, відсутність акта не може бути єдиною підставою для відмови в позові, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи доведеності наявності складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності.

Суд враховує, що перевірка дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не проводилась.

Водночас, суд зазначає, що зі змісту акта огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 24.04.2024, складеного уповноваженими представниками відповідача відповідно до Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення, зі змісту перелікової відомості пнів, виявлених при вчиненні незаконної порубки, та відомості обчислення розміру шкоди, здійсненої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008, можна встановити обставини незаконної рубки дерев на підвідомчій відповідачу території, а також розмір завданої шкоди.

Отже, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення правопорушення природоохоронного законодавства, завдання державі шкоди незаконною порубкою лісових насаджень та розмір завданої шкоди.

З огляду на наведене, суд відхиляє посилання відповідача на обставину того, що перевірка дотримання вимог природоохоронного законодавства відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не проводилась, а в матеріалах справи відсутній акт Державної екологічної інспекції.

Наступним елементом складу цивільного правопорушення є причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Суд зазначає, що відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення належних та достатніх дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування дерев (нанесення збитків). Вказана обставина відповідачем не спростована.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача стало можливим і відбулось вирубування дерев та заподіяна шкода, що свідчить про наявність такого елементу складу цивільного правопорушення як причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Щодо такого елементу складу цивільного правопорушення як вина суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Зважаючи на усвідомлення відповідачем ризику здійснення незаконної вирубки дерев, суд вважає, що відповідач передбачав можливість настання шкідливих наслідків, здійснюючи заходи по організації охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду підприємства, однак факт вчинення вказаного правопорушення свідчить про неналежність та недостатність таких заходів щодо забезпечення збереження лісу відповідачем та про наявність відповідної вини.

Відповідачем не надано жодних доказів відсутності його вини та вчинення ним дій, спрямованих на збереження та охорону лісів та недопущення самовільної рубки лісу.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин (введення воєнного стану та встановлення комендантської години) як підставу відсутності вини, суд зазнає, що сам факт введення воєнного стану, а також запровадження комендантської години не може вважатись належною правовою підставою для невиконання постійним лісокористувачем покладених на нього обов`язків із охорони лісу та запобіганню незаконної рубки.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що незаконна рубка дерев відбулась під час комендантської години, а також не містять доказів, які б підтверджували доводи відповідача про неможливість виконання покладених на нього обов`язків з охорони лісу під час воєнного стану.

Твердження відповідача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 303 від 13.03.2022 останній був позбавлений можливості здійснювати заходи державного контролю у сфері охорони лісу, є також необґрунтованими, оскільки положення вказаної постанови не поширюється на відповідача, а поширюються на Державну екологічну інспекцію Столичного округу, яка уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів.

За наведених обставин, прокурором доведена наявність вини відповідача у незабезпеченні охорони та збереженні лісових насаджень від незаконних рубок із земель лісового фонду на підвідомчій йому території.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166, ст. 1172 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як було зазначено судом вище, нормами чинного законодавства, зокрема ЛК України та Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» унормовано, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема від незаконних порубок та інших пошкоджень, покладається саме на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.

Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. При цьому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (аналогічний висновок міститься у постановах Верхового Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17).

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення належних та достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Наведеним вище спростовуються твердження відповідача стосовно того, що покладання відповідальності на лісокористувача на підставі самого лише факту незаконної порубки не відповідає інтересам суспільства і держави, оскільки дозволить уникнути відповідальності винним особам і замість попередження протиправної поведінки у майбутньому, стимулюватиме до її продовження.

Враховуючи все наведене у сукупності, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується склад цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка відповідача, яка виражається в неналежному виконанні своїх обов`язків щодо охорони та захисту лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду; розмір шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, розрахований уповноваженою особою відповідача відповідно до чинних такс, затверджених постановою КМУ № 665 від 23.07.2008; безпосередній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, оскільки шкода виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства; вина відповідача, що полягає в протиправній бездіяльності та неперешкоджанні його посадовими особами незаконному вирубуванню лісових насаджень та порушенню природно-заповідного режиму; відсутність вини відповідач не спростував.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги зазначених вище правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені прокурором, не спростував, з урахуванням доведення прокурором усіх елементів складу цивільного правопорушення для настання цивільно-правової відповідальності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ДСГП «Ліси України» 21 006, 32 грн шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди, суд зазначає таке.

Прокурор в позові просить стягнути всю суму завданої шкоди на користь Сквирської міської ради, оскільки факт незаконної вирубки лісу було виявлено у адміністративних межах Сквирської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

Згідно з ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та п. 7 ч. 3 ст. 29, п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, грошові стягнення за шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, зараховуються до спецфондів Державного, обласних та місцевих (сільського, селищного, міського) бюджетів за місцем скоєння правопорушення. При цьому джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, а до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, у тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя 70 відсотків.

Водночас за змістом п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.

Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.

Оскільки незаконну порубку вчинено в адміністративних межах Сквирської територіальної громади Київської області, заподіяна шкода підлягає стягненню за місцем заподіяння шкоди відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» на один казначейський рахунок спеціального фонду за реквізитами рахунку міської ради згідно з кодом бюджетної класифікації, у даному випадку це «грошові стягнення за шкоду заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, внаслідок господарської та іншої діяльності», код класифікації доходів 24062100.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу досліджені судом, однак залишені без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують вищенаведених висновків суду.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь прокуратури підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 422, 40 грн з урахуванням застосованого коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні до суду позовної заяви в електронній формі відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (місцезнаходження: вул. Шота Руставелі, 9А, м. Київ, 01601; ) на користь Сквирської міської ради (місцезнаходження: вул. Болсуновського Карла, буд. 28, м. Сквира, Білоцерківський р-н, Київська обл., 09001; ) на спеціальний рахунок: UA0010844, отримувач: ГУК у Київській області/Сквирська міська рада, ЄДРПОУ отримувача 37955989, банк отримувача: Казначейство України, код платежу: 24062100 «грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності» 21 006, 32 грн шкоди, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу.

3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (місцезнаходження: вул. Шота Руставелі, 9А, м. Київ, 01601; ) на користь Київської обласної прокуратури (місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, 27/2, м. Київ, 01601; ) 2 422, 40 судового збору.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 04.03.2026.

Суддя Л.В. Сокуренко