РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.03.2026Справа № 910/12490/25

За позовомАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «ГРІФФІН СЕРВІС»
простягнення 266 438,32 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:

без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі також - позивач, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІФФІН СЕРВІС» (далі також - відповідач, ТОВ «ГРІФФІН СЕРВІС») про стягнення штрафу в сумі 190 000 грн за неякісне/неповне/несвоєчасне надання послуг за договором про надання послуг № П-017023 від 01.04.2023, пені від несплаченої грошової суми за кожний день прострочення в розмірі 76 438,32 грн.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 10.10.2025 відкрито провадження у справі № 910/12490/25, вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

28.10.2025 відповідач подав відзив, а 05.11.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Крім того, 10.11.2025 відповідач скористався своїм правом на подання заперечень в порядку ст. 167 ГПК України.

01.12.2025 відповідач звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки на 90%.

Керуючись ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд враховує припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2023 між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (як замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гріффін Сервіс» (як виконавцем) було укладено договір про надання послуг з прибирання № П-017023 (далі також - договір), за умовами якого замовник доручає виконавцю, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги з прибирання внутрішньої та зовнішньої території, банкоматів і терміналів самообслуговування, офісних комплексів замовника та його структурних підрозділів (надалі - послуги). Перелік об`єктів замовника, щодо яких надаються послуги, зазначений в Додатку № 2 до договору (надалі - територія). Замовник зобов`язаний прийняти надані виконавцем послуги та оплатити їх вартість відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. договору, виконавець надає послуги власними силами (штатні працівники) або за допомогою субпідрядників за умови отримання письмової згоди замовника з наданням повного комплекту документації для перевірки субпідрядника замовником. Послуги надаються з використанням миючих засобів, які надає виконавець за власний рахунок. Вартість миючих засобів, технічного обладнання та інших засобів/матеріалів, що використовується виконавцем для надання послуг за цим договором, входить до вартості послуг та замовником окремо не оплачується.

У розділі 5 договору сторони погодили, що щомісячна вартість послуг з прибирання визначається відповідно до обсягу, зазначеного в Додатку № 2та вартості, зазначеної в Додатку № 1 до цього договору. Якщо за розрахунковий період було надано неповний обсяг послуг, ціна що підлягає оплаті зменшується на вартість послуг, які не були надані. Виконавець (його представники) щомісячно, до 5 числа місяця, наступного за тим, який підлягає оплаті, надає замовнику Акти здачі-прийняття наданих послуг у двох примірниках разом з рахунком-фактурою на наданий обсяг послуг. Замовник приймає надані виконавцем за цим договором послуги упродовж 5 робочих днів після отримання Акта здачі-прийняття наданих послуг шляхом підписання Акта здачі-прийняття наданих послуг, або в той самий термін відправляє виконавцю письмову мотивовану відмову від приймання н6аданих послуг (Акт) у разі їх невідповідності умовам цього договору з переліком виявлених недоліків, що підтверджується Протоколом перевірки якості, який складається у відповідності до Додатку № 2 до договору. У випадку надання виконавцю протоколів перевірки якості, виконавець зобов`язується усунути усі визначені недоліки власними силами та за власний кошт не більше 6 годин з моменту складання протоколів перевірки якості виконавця.

Згідно з п. 3.3. договору, оплата послуг проводиться остаточним розрахунком по факту підписання Акта здачі-прийняття наданих послуг. Замовник здійснює оплату до 20 числа місяця наступного за розрахунковим після підписання Акта здачі-прийняття наданих послуг на підставі наданого рахунка-фактури.

Відповідно до п. 6.4. договору, за кожний факт неякісного та/або неповного та/або несвоєчасного надання послуг, що фіксується протоколом перевірки якості, відповідно до порядку перевірки якості послуг, зазначеного в Додатку № 2 до договору, та не виправлений у встановлений термін, виконавець зобов`язується сплатити на користь замовника штраф у розмірі 10 000,00 грн не пізніше п`яти робочих днів з моменту отримання виконавцем письмового повідомлення про факт такого порушення з підтвердженням протоколом перевірки якості. При цьому сплата штрафу не позбавляє замовника від реалізації права, передбаченого п.3.3.2. договору.

Згідно з п. 6.5 договору, за порушення виконавцем зобов`язання щодо сплати на користь замовника штрафу, передбаченого п.6.4. договору, виконавець сплачує на користь Замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої грошової суми за кожний день прострочення.

Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами, набуває чинності з 01.04.2023 та діє до 31.03.2024, але в будь-якому разі до моменту повного виконання зобов`язань сторонами за договором (п. 10.1. договору).

Як стверджує позивач, у зв`язку з невиконанням умов договору він неодноразово скеровував на адресу виконавця претензії. Загальна сума сплачених штрафних санкцій ТОВ «ГРІФФІН СЕРВІС» складає 80 000, 00 грн, факти оплати підтверджуються виписками по рахунку № НОМЕР_1 .

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що на момент подання позову відповідачем в добровільному порядку не сплачено штраф на суму 190 000,00 грн, тому Банк вимушений звернутись до суду для стягнення суми штрафу та пені через несвоєчасну оплату в судовому порядку.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач наголошував на наступному:

- застосування штрафних санкцій, згідно з п. 6.4. договору є умовним та залежить від факту не усунення недоліків/зауважень зафіксованих протоколом перевірки якості, а не від самого факту їх виявлення;

- оскільки Протоколи перевірки якості (ППЯ) фіксують терміни для усунення конкретних недоліків, факт своєчасного усунення недоліку відповідачем (у межах терміну, визначеного в ППЯ) виключає право позивача на застосування штрафу, оскільки умова «не виправлений у встановлений термін» не настала;

- позивач помилково обраховує період нарахування пені, не обмежуючись шестимісячним строком, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України;

- відповідач визнає частину позовних вимог щодо штрафних санкцій у розмірі 40 000, 00 грн на підставі: Претензії від 12.02.2024 №Е.08.0.0.0/4-6707576 (№ 4 у позовній заяві) - 30 000 грн (визнано у повному обсязі); Претензії від 24.04.2024 №Е.08.0.0.0/4-240424/43183 (№ 6 у позовній заяві) - 10 000, 00 грн (визнано частково).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № П-017023 від 01.04.2023, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із наявних у справі доказів, у зв`язку з невиконанням умов договору на адресу виконавця замовником було направлено наступні претензії:

1) претензії вiд 01.06.2023 за вих. №№ Е.83.0.0.0/3-230601/22460, Е.83.0.0.0/3-230601/22461 (далі - Претензія № 1) з вимогою сплатити штраф у розмірі 20 000,00 грн;

2) претензії від 22.06.2023 за вих. №№ Е.83.0.0.0/3-230622/4216, Е.83.0.0.0/3-230622/4217 (далі - Претензія № 2) з вимогою сплатити штраф у розмірі 10000 грн;

3) претензію від 16.11.2023 за вих. № E.08.0.0.0/4-231116/2798 (далі - Претензія № 3) з вимогою сплатити штраф у розмірі 10000 грн. На зазначену Претензію № 3 виконавцем сплачено штраф 01.12.2023 року;

4) претензію від 12.02.2024 за вих. № E.08.0.0.0/4-6707576 (далі - Претензія № 4) з вимогою сплатити штраф у розмірі 30000 грн;

5) претензії від 27.02.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240227/10209, E.08.0.0.0/4-240227/10210 (далі - Претензія № 5) з вимогою сплатити штраф у розмірі 30000 грн;

6) претензії від 24.04.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240424/43182, E.08.0.0.0/4-240424/43183 (далі - Претензія № 6) з вимогою сплатити штраф у розмірі 40000 грн;

7) претензії від 05.06.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240605/10088, E.08.0.0.0/4-240605/10087 (далі - Претензія № 7) з вимогою сплатити штраф у розмірі 40000 грн. На зазначену Претензію № 7 Виконавцем сплачено штраф 09.09.2025 року;

8) претензії від 17.07.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240717/4288, E.08.0.0.0/4-240717/4289 (далі - Претензія № 8) з вимогою сплатити штраф у розмірі 30000 грн;

9) претензію від 19.08.2024 за вих. № E.08.0.0.0/4-240819/19305 (далі - Претензія № 9) з вимогою сплатити штраф у розмірі 50000 грн;

10) повторну претензію від 07.02.2025 за вих. № E.08.0.0.0/4-250207/66878 (далі - Претензія № 10) з повторною вимогою сплатити штраф у розмірі 50000 грн. згідно з претензією № 9;

11) повторну претензію від 25.02.2025 за вих. № E.08.0.0.0/4-250225/88030 (далі - Претензія № 11) з повторною вимогою сплатити штраф у розмірі 50000 грн. згідно з претензією № 9. На зазначені Претензії №№ 9, 10, 11 отримано відповідь про визнання лише вимог на 20 000 грн., сплачено виконавцем 20000 грн. 21.02.2025;

12) претензії від 26.09.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240926/34755, E.08.0.0.0/4-240926/34756 (далі - Претензія № 12) з вимогою сплатити штраф у розмірі 20000 грн;

13) претензії від 14.10.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-241014/72046, E.08.0.0.0/4-241014/72047 (далі - Претензія № 13) з вимогою сплатити штраф у розмірі 10000 грн. На зазначену Претензію № 13 Виконавцем сплачено штраф у розмірі 10000 грн. 22.10.2024 року.

Як наголошував позивач, на момент подання позову відповідачем (виконавцем по договору) здійснено сплату штрафу за наступними претензіями та в наступних розмірах:

- 21.02.2025 на суму 20000 грн. сплачено штрафні санкції по претензії від 07.02.2025 № Е.08.0.0.0/4-250207/66878 (Претензія № 10);

- 22.10.2024 на суму 10000 грн. сплачено штрафні санкції по претензії від 14.10.2024 № E.08.0.0.0/4-241014/72047 (Претензія № 13);

- 01.12.2023 на суму 10000 грн. сплачено штрафні санкції по претензії від 16.11.2023 за вих. № E.08.0.0.0/4-231116/2798 (Претензія № 3);

- 09.09.2025 на суму 40000 грн. сплачено штрафні санкції по претензії від 05.06.2024 за вих. №№ E.08.0.0.0/4-240605/10088 (Претензія № 7).

Загальна сума сплачених штрафних санкцій ТОВ «ГРІФФІН СЕРВІС» складає 80000 грн., факти оплати підтверджуються виписками по рахунку № НОМЕР_1 (Виписки за 21.02.2025, 22.10.2024, 30.10.2024, 09.09.2025).

У той ж час, спростовуючи доводи позивача, відповідач долучив наступні докази щодо сплати штрафних санкцій та виконання ним умов договору.

Відповідач неодноразово звертався до позивача з офіційними листами з метою врегулювання спірних питань у досудовому порядку, зокрема - щодо перегляду нарахованих штрафних санкцій.

Зокрема, 24.10.2023 року відповідач надіслав позивачу Лист Вих. №1346/10/23 від 24.10.2023 року та 04 липня 2024 року Лист № Вих. 1439/07/24, у якому виклав свою позицію щодо часткового невизнання нарахованих штрафів та наполягав на необхідності їх перегляду. У зазначених листах відповідач обґрунтував свою позицію та просив надати офіційну відповідь про результати розгляду звернення. Попри це, жодної відповіді від позивача отримано не було.

Відповідно до п. 6.5. договору за порушення виконавцем зобов`язання щодо сплати на користь замовника штрафу, передбаченого п. 6.4. договору, виконавець сплачує на користь замовника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої грошової суми за кожен день прострочення.

Згідно з п. 6.4. договору виконавець зобов`язується сплатити на користь замовника штраф у розмірі 10 000,00 ( десять тисяч гривень 00 коп. ) грн. не пізніше п`яти робочих днів з моменту отримання виконавцем письмового повідомлення про факт такого порушення з підтвердженням протоколом перевірки якості.

Таким чином, згідно умов договору, початок перебігу строку нарахування пені починається на 6 (шостий) робочий день з моменту отримання відповідачем письмового повідомлення, тобто письмової Претензії про сплату штрафних санкцій.

Як вбачається з наданого у позовній заяві розрахунку суми пені, позивач починає обраховувати початок перебігу строку не з дня фактичного отримання Претензії відповідачем, а з дня відправлення листів.

Водночас, відповідач визнає лише частково одну Претензію - Претензію №6. Крім того, відповідач стверджує, що Претензія №4 не була ним отримана у письмовому вигляді, а доказів її належного направлення матеріали справи не містять. Ця претензія була отримана відповідачем лише в електронному форматі.

Під час розгляду справи встановлено, що Претензія №1 отримана відповідачем 13.06.2023. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 21.06.2023. Дата початку нарахування, вказана позивачем: 09.06.2023.

Претензія № 2 отримана відповідачем 04.07.2023. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 12.07.2023. Дата початку нарахування, вказана позивачем: 04.07.2023.

Претензія № 4 не отримана відповідачем. Доказів надіслання відповідачу позивач не надав.

Претензія № 5 отримана відповідачем: 18.03.2024. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 26.03.2024. Дата початку нарахування, вказана позивачем: 06.03.2024.

Претензія № 6 отримана відповідачем: 29.04.2024. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 07.05.2024. Дата початку нарахування, вказана позивачем: 02.05.2024.

Претензія № 8 отримана відповідачем: 24.07.2024. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 01.08.2024. Дата початку нарахування, вказана позивачем: 25.07.2024.

Претензія № 12 отримана відповідачем: 02.10.2024. Фактичний початок строку нарахування пені (6-й робочий день): 10.10.2024. Дата початку нарахування, вказана Позивачем: 04.10.2024.

Таким чином, за більшістю претензій (№ 1, № 2, № 5, № 6, № 8, № 12) позивач вказав дату початку нарахування пені, яка настала раніше, ніж 6-й робочий день після фактичного отримання претензії (письмової) відповідачем.

Більше того, позивач у позові та своїй відповіді на відзив зазначає, що порушення, вказані у Протоколах перевірки якості (ППЯ), не були усунуті виконавцем у визначений строк, відтак, умови договору порушено, і штрафні санкції нараховані правомірно.

У той же час, обґрунтовуючи свої доводи позивач обмежується лише загальною заявою про «неусунення порушень», однак не надає жодних доказів, які б підтверджували факт невиконання виконавцем вимог про усунення після закінчення наданого строку. Виконавець довів часткову обґрунтованість вимог у відзиві (40 000,00 грн штрафу), що охоплює порушення, які дійсно були.

Хоча сторони у договорі й погодили порядок фіксації неналежного виконання умов договору виконавцем (факти неякісного/неповного/несвоєчасного надання послуг), але не погодили порядок фіксації факту усунення таких недоліків у передбачені договором строки. Фактично, позивач приймає надані відповідачем послуги у загальному порядку, підписавши акти наданих послуг.

З наявних у справі доказів вбачається, що виконавець в письмових листах повідомляв замовника про усунення зазначених в Протоколах перевірки якості недоліків, а замовник, натомість, жодних заперечень чи зауважень до таких листів не подавав. Фактично, послуги за договором прийняті, а виконавцем усунені виявленні під час виконання договору недоліки (крім Претензії № 4).

Отже, наданими відповідачем доказами підтверджується своєчасне усунення недоліків за Протоколами перевірки якості після отримання відповідної Претензії (а саме Претензії №№ 1, 2, 3, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12.

Суд також наголошує, що застосування штрафних санкцій, згідно з п. 6.4. договору є умовним та залежить від факту не усунення недоліків/зауважень зафіксованих протоколом перевірки якості, а не від самого факту їх виявлення.

У той же час, не сплаченим залишається штраф у розмірі 40 000,00 грн за претензіями № 4, (30 000,00 грн) та № 6 (10 000,00 грн). Тому, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в розмірі 40 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення штрафу на суму 150 000,00 грн суд відмовляє.

Щодо заявленої до стягнення пені на загальну суму 76 438,32 грн за період з 09.06.2023 по 06.10.2025, то суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

У випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Оскільки вище судом встановлено, що виконавець (відповідач) своєчасно усунув недоліки в наданих послугах за претензіями №№ 1,2,5,6,8,9,12, то відповідно відсутні й підстави для нарахування пені.

У той же час, як стверджував позивач та не було спростовано відповідачем, недоліки за Претензією № 4 усунуто несвоєчасно, однак з наявних у справі доказів неможливо встановити дату отримання відповідачем письмової Претензії № 4 та, відповідно, неможливо встановити початок періоду прострочення та нарахування пені. Пункт 6.4. договору передбачає настання у виконавця обов`язку усунути недоліки саме з моменту отримання письмової вимоги. Стягнення пені відповідно до п. 6.5. договору не є безумовним, а пеня нараховується лише у разі несвоєчасного виконання зобов`язань (сплати штрафу), передбачених у п. 6.4.

Тому, позовні вимоги в частині стягнення пені на суму 76 438,32 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів відповідача про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на 90%, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України).

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, обов`язок доказування переліку виняткових випадків, які мають істотне значення, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, покладається на сторону, до якої така санкція застосовується та кореспондується із обов`язком довести такою стороною, згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

Разом з тим приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Суд зазначає, що неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (пункт 50 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Враховуючи, що відповідачем були допущені недоліки під час надання послуг за договором, які зафіксовані у відповідних Протоколах перевірки якості, визнані та у подальшому усунені відповідачем, то підстави для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки відсутні.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню на суму штрафу в розмірі 40 000,00 грн. Решта позовних вимог про стягнення пені та штрафу є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІФФІН СЕРВІС» (02121, м. Київ, Харківське шосе, 182; ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; ) штраф у розмірі 40 000,00 грн та судовий збір в розмірі 480,00 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.03.2026 року.

Суддя Ю.О.Підченко