ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 м. Дніпро Справа № 904/7567/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),

суддів: Джепи Ю.А., Золотарьової Я.С.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Медовкіна Олега Михайловича

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 (постановлену суддею Васильєвим О.Ю. у м. Дніпрі, повна ухвала складена 29.01.2026) у справі №904/7567/25

за позовом ОСОБА_1 (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область)

до відповідача: Фермерського господарства "Сільгоспновація плюс" (село Широке, Дніпропетровська область)

про стягнення 556 547 грн 91 коп.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Фермерського господарства "Сільгоспновація плюс" заборгованість в загальній сумі 556 547 грн 91 коп., яка складається з наступних сум:

- 413 639 грн 19 коп. - інфляційні втрати;

- 142 908 грн 72 коп. - 3% річних.

Разом із позовної заявою позивач подав до суду заяву про звільнення його від сплати судового збору на підставі статті 8 Закону України "Про судовий збір", яка обґрунтована наступним:

- предметом позову є стягнення компенсації для поновлення розміру основного боргу на суму інфляції та 3% річних;

- позивач є людиною похилого віку та отримує соціальну допомогу у розмірі прожиткового мінімуму 2 361 грн 00 коп. та має статус малозабезпеченого;

- у позивача відсутній дохід, пенсію він не отримує.

Крім того, у заяві позивач просив суд вказати, при необхідності, докази, які він повинен надати суду для підтвердження свого незадовільного майнового стану.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.01.2026 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору; позовну заяву залишено без руху; позивачу запропоновано протягом 5 днів із дня вручення ухвали про залишення позову без руху усунути недоліки позовної заяви, а саме надати докази оплати судового збору в розмірі 6 678 грн 57 коп.

Відмовляючи у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору суд першої інстанції послався на те, що позивач не є суб`єктом, на якого поширюється дія статей 5, 8 Закону України "Про судовий збір", а предметом поданого позову не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Також суд першої інстанції зазначив, що предметом заявленого позову є вимоги про стягнення штрафних санкцій, тоді як передбачена пунктом 3 частини 1 статті 8 Закону "Про судовий збір" умова застосування майнового критерію для можливості відстрочити / розстрочити сплату судового збору ставить за необхідність визначення предметом позову захист безпосередньо соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, отже викладені позивачем доводи не є умовами для звільнення від сплати судового збору у розумінні наведених приписів Закону України "Про судовий збір", а склад сторін у даній справі та предмет позову не свідчать про можливість їх поширення на дані правовідносини.

У подальшому ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25 позовну заяву і додані до неї документи повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала обґрунтована тим, що позивач не виконав вимоги ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.01.2026 про залишення позовної заяви без руху та не усунув недоліки позовної заяви у встановлений строк.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 за допомогою системи "Електронний суд" звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № суду 48755 від 10.02.2026), в якій просить:

- скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25;

- справу № 904/7567/25 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- суд першої інстанції в ухвалі від 06.01.2026 про залишення позовної заяви без руху фактично проігнорував доводи позивача щодо наявності підстав для звільнення його від сплати судового збору, не надав їм належної правової оцінки та формально зобов`язав скаржника сплатити збір у розмірі 6 678 грн 57коп., що є надмірним тягарем та перешкодою в доступі до правосуддя;

- суд застосував норми права, що регулюють статус юридичних осіб, до правовідносин за участю фізичної особи, чим порушив норми матеріального та процесуального права;

- в оскаржуваній ухвалі суд помилково послався на правові висновки, викладені щодо юридичних осіб, оскільки позивачем у даній справі є фізична особа;

- суд першої інстанції помилково обмежив право на звільнення від судового збору лише пунктом 3 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", ігноруючи пункти 1 та 2 цієї ж статті, які передбачають можливість звільнення фізичної особи у будь-якому спорі (включаючи стягнення компенсацій для поновлення розміру основного боргу на суму інфляційних витрат та 3% річних за статтею 625 Цивільного кодексу України), якщо її дохід є низьким;

- оскільки скаржник є отримувачем державної допомоги малозабезпеченим сім`ям, він підпадає під дію саме пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 8 Закону України "Про судовий збір", де майновий критерій є самостійною та достатньою підставою для звільнення, незалежно від предмета позову;

- враховуючи, що позивач не мав фінансової можливості сплатити судовий збір у встановлений судом строк, а клопотання про звільнення від його сплати не було задоволено судом без належних на те підстав, повернення позовної заяви є проявом надмірного формалізму.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Мартинюка С.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026:

- клопотання Медовкіна Олега Михайловича задоволено та звільнено його від сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги;

- відкрито апеляційне провадження;

- вирішено розглянути апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25 у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без виклику та повідомлення учасників справи.

Розпорядженням керівника апарату Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2026, у зв`язку з відрядженням судді Мартинюка С.В. - члена колегії суддів, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 № 1, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі № 904/7567/25.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Золотарьової Я.С.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2026 апеляційну скаргу Медовкіна Олега Михайловича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Джепи Ю.А., Золотарьової Я.С.

З приводу дотримання прав відповідача під час апеляційного перегляду слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Так, у частині 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. В умовах воєнного чи надзвичайного стану у разі знеструмлення електромережі суду чи настання інших обставин, які унеможливлюють функціонування Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, суд може вручати особі, яка зареєструвала електронний кабінет, будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, у паперовій формі.

Судом було з`ясовано, що відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, у зв`язку з чим ухвала суду від 16.02.2026 була надіслана судом в Електронний кабінет відповідача, на підтвердження чого до матеріалів справи було долучено Довідку про доставку електронного листа, якою підтверджується, що ухвала суду від 16.02.2026 була доставлена до Електронного кабінету відповідача - 16.02.2026 о 18:14 (арк.с. 62).

За змістом пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

При цьому, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вказане, судом встановлено, що ухвала суду від 16.02.2026 вважається врученою відповідачу 17.02.2026, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет відповідача в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (арк.с. 62).

Так, ухвалою суду від 16.02.2026, з урахуванням вимог частини 4 статті 262 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано, зокрема, відповідачу подати відзив на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду відповідачем (17.02.2026), граничним строком для подання відзиву на апеляційну скаргу було 27.02.2026.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання відзиву на апеляційну скаргу) воєнного стану, апеляційним господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час апеляційного перегляду справи та висловлення своєї правової позиції щодо вимог скаржника. У даному випадку додатково надані два тижні апеляційний господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду), а отже, вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на апеляційну скаргу або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Отже, станом на 10.03.2026 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу та вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами, оскільки згідно з частиною 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права скаржника на розумність строків розгляду апеляційної скарги (своєчасне вирішення судом спорів), що є однією із засад (принципів) та завданням господарського судочинства, яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах повернення.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Як убачається зі змісту частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" існує три умови, за яких суд, враховуючи майновий стан сторони та за її клопотанням, може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати (частина 2 цієї статті):

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у таких розмірах: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У даній справі ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Фермерського господарства "Сільгоспновація плюс" заборгованість в загальній сумі 556 547 грн 91 коп.

Таким чином, позивачу належало сплатити судовий збір у сумі 6 678 грн 57 коп. (556 547 грн 91 коп. х 1.5% х 0.8).

Як зазначено вище, до суду першої інстанції позивачем разом з позовною заявою було подано заяву про звільнення його від сплати судового збору.

Проте, за оцінкою суду першої інстанції, викладені в заяві обставини не є підставою для звільнення від сплати судового збору у розумінні наведених приписів Закону України "Про судовий збір", оскільки склад сторін у даній справі та предмет позову не свідчать про можливість їх поширення на дані правовідносини, тому у задоволенні заяви суд першої інстанції відмовив.

Колегія апеляційного господарського суду не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає їх помилковими, з огляду на таке.

Законом України "Про судовий збір" визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

З аналізу статті 8 Закону України "Про судовий збір" чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 Закону України "Про судовий збір", або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5 Закону, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.

Що ж до самих умов, визначених статтею 8 Закону України "Про судовий збір", то вони диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.

Так, умови, визначені у пунктах 1 та 2 частини 1 статті 8 Закону, можуть застосовуватися до фізичних осіб, які перебувають у такому фінансовому стані, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою: є військовослужбовцями; батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Щодо третьої умови, визначеної у пункті 3 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", то законодавець визначив коло предметів спору, коли така умова може застосовуватись лише у разі, коли предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров1ю, тобто особистих майнових та особистих немайнових прав фізичних осіб.

Окремо слід зазначити, що встановлений статтею 8 Закону України "Про судовий збір" перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, є вичерпним.

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою для звільнення сторони від його сплати.

При цьому, установивши зазначений критерій для звільнення від сплати судового збору, законодавець не визначив, якими саме доказами мають підтверджуватися зазначені обставини. У правозастосовній практиці судів, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 520/495/23, від 30.04.2025 у справі № 207/1966/24, є підхід, відповідно до якого належним доказом для указаний цілей є довідки / відомості з реєстрів, що адмініструються Державною податковою службою України та Пенсійним фондом України (їхніми територіальними органами). До таких доказів, зокрема, відносяться відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору та довідки Пенсійного фонду України.

Місцевий господарський суд залишив поза увагою, що, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі або звільнити від його сплати. Однією з умов для відстрочення / розстрочення сплати судового збору на певний строк, або звільнення від його сплати є одержання позивачем - фізичною особою річного доходу за попередній календарний рік, 5 відсотків якого не перевищує розмір судового збору, що підлягає сплаті (підпункт а) пункту 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір".

У рішеннях у справах "Kniat v. Poland" та "Jedamski and Jedamska v. Poland" Європейський суд з прав людини вказав, що, оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

У даній справі позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою, в якій просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на пенсійний вік та майновий стан, що не дозволяє сплатити судовий збір у визначеному судом розмірі.

На підтвердження майнового стану позивачем були надані копії довідки з Пенсійного фонду України від 25.11.2025 та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.12.2025 за період з січня 2019 року по жовтень 2025 року.

Згідно із зазначеними відомостями, позивач у період з листопада 2024 року по жовтень 2025 року отримав дохід у загальній сумі 28 332 грн 00 коп., 5 % від якої складає 1 416 грн 60 коп. Згідно з довідкою Пенсійного фонду України від 25.11.2025 за даними електронної особової справи №61 позивачу нараховано за період з 01.08.2025 по 31.01.2026 державну соціальну допомогу у сумі 2 361 грн 00 коп. Щомісячне нарахування зазначеної допомоги підтверджується також наданими відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.12.2025.

При цьому, як було зазначено вище, сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем за подачу позовної заяви, складала 6 678 грн 57 коп., отже, перевищувала 5% річного доходу фізичної особи (позивача), що за наявності описаних вище обставин, на переконання колегії суддів, становило непропорційне та непосильне обмеження для позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.01.2026 у справі № 925/1293/19 наголосила, що висновок судів про неможливість застосування статті 8 Закону України "Про судовий збір" до юридичних осіб без додаткового аналізу обставин конкретної справи - за висновками Європейського суду з прав людини - не відповідає вимогам Конвенції, оскільки пропорційність обмеження доступу до суду має оцінюватися індивідуально з урахуванням фактичної можливості сплатити збір та наслідків відмови у такому доступі для права на судовий захист.

Аналогічно і у справі, що переглядається, суд першої інстанції обмежився висновком щодо того, що позивач не є суб`єктом, на якого поширюється дія статей 5, 8 Закону України "Про судовий збір", а предметом поданого позову не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Слід також зазначити, що місцевим господарським судом не було надано оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 в обґрунтування заяви про звільнення його від сплати судового збору, та не вказано про необхідність надати позивачем докази на підтвердження його незадовільного майнового стану, про що позивач просив, звертаючись із відповідною заявою до суду першої інстанції.

З цього приводу колегія суддів зазначає також таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, посилаючись на свою усталену практику (зокрема, рішення у справах "Голдер проти Сполученого Королівства" ([Golder v. the United Kingdom], від 21.02.1975, пункт 36, Серія А № 18, "Пономаренко проти України" [Ponomarenko v. Ukraine], заява № 13156/02, пункт 36, від 14.06.2007, "Мацюк проти України" [Matsyuk v. Ukraine], заява № 1751/03, пункт 28, від 10.12.2009 та "Кузьменко проти України" [Kuzmenko v. Ukraine, заява № 49526/07, пункт 25, від 09.03.2017), наголосив, що право на доступ до суду, тобто право ініціювати у судах провадження у цивільних справах, є невід`ємним елементом, притаманним праву, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це право на доступ не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які, однак, не можуть забороняти або скорочувати доступ особи у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана.

У керівних справах "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland; заява № 28249/95; пункти 52-67; ЄСПЛ 2001-VI); "Малахов проти Молдови" (Malahov v. Moldova; заява № 32268/02; пункти 31-36; від 07.06.2007); "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" (Teltronic-CATV v. Poland; заява № 48140/99; пункти 50-64; від 10.01.2006); "Нальбант та інші проти Туреччини" (Nalbant and Others v. Turkey; заява № 59914/16; пункти 32-47; від 03.05.2022) Європейський суд з прав людини вже встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.

Так, у рішенні від 10.01.2006 у справі "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" Європейський суд з прав людини встановив, що компанія-заявник не могла подати свої позовні вимоги до суду через відмову звільнити її від сплати судового збору в розмірі 13 948,49 злотих за подання позову. Європейський суд з прав людини зазначив, що компанія-заявник була невеликим товариством з обмеженою відповідальністю, яка у 1993-1995 роках за контрактом побудувала мережу кабельного телебачення для компанії Best-Sat. Остання компанія відмовилася оплатити рахунок-фактуру компанії-заявника […], відмова сплатити зазначений рахунок-фактуру поставила компанію-заявника на межу неплатоспроможності. Європейський суд з прав людини вважав, що обмеження доступу до суду, які мають суто фінансовий характер і які, як у цій справі, абсолютно не пов`язані з суттю позову або його перспективами на успіх, повинні підлягати особливо ретельному контролю з точки зору інтересів правосуддя. Для Європейського суду з прав людини також важливо, що відмова у наданні звільнення відбулася на попередній стадії провадження в суді першої інстанції та призвела до того, що позови компанії-заявника ніколи не розглядалися по суті.

У рішенні від 03.05.2022 у справі "Нальбант та інші проти Туреччини" Європейський суд з прав людини вважав надмірним, а отже порушенням самої суті права на доступ до суду ситуацію, коли високі судові збори не були виправдані фінансовим становищем заявника, а натомість були розраховані на основі встановленого законом відсотка від суми, що була предметом провадження. Незважаючи на відсутність консенсусу або навіть консолідованої тенденції серед держав-учасниць Конвенції щодо надання правової допомоги юридичним особам, Європейський суд з прав людини застосував ті самі принципи щодо права на доступ до суду, не розрізняючи фізичних та юридичних осіб (Teltronic-CATV проти Польщі, заява № 48140/99, пункти 45-49, 10.01.2006; FC Mretebi, пункти 39-41; Agromodel OOD та Mironov проти Болгарії, заява № 68334/01, пункти 34-37, 24.09.2009; та Sace Elektrik Ticaret ve Sanayi A.S. проти Туреччини, заява № 20577/05, пункт 28, 22.10.2013). Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини ніколи категорично не виключав комерційних юридичних осіб з гарантій, визначених пунктом 1 статті 6 Конвенції, щодо надмірних судових витрат.

У справі "Телтронік-КАТВ" проти Польщі" Європейський суд з прав людини наголосив на необхідності особливо ретельного контролю за фінансовими обмеженнями доступу до суду, коли такі обмеження не пов`язані з перспективами успіху позову чи його суттю, а також коли відмова у звільненні від сплати судового збору відбувається на стадії прийняття позовної заяви, що унеможливлює будь-який розгляд справи по суті.

Колегія суддів враховую, що саме така ситуація мала місце у справі, що переглядається, оскільки Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 06.01.2026 залишив позовну заяву без руху, а згодом ухвалою від 29.01.2026 - повернув позовну заяву Медовкіну Олегу Михайловичу без розгляду по суті.

Аналогічно у справі "Нальбант та інші проти Туреччини" Європейський суд з прав людини вказав, що розрахунок судового збору виключно на основі відсоткової ставки від ціни позову без урахування реального фінансового становища заявника може становити надмірний тягар, який підриває саму суть права на доступ до суду.

Таким чином, враховуючи особу позивача, його пенсійний вік, річний розмір доходу у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, відсутність іншого доходу, зважаючи на заяву позивача та додані докази, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання сплати судового збору, не надавши належної уваги матеріальному становищу позивача, оскільки розмір судового збору, встановлений судом першої інстанції для можливості відкриття провадження за позовною заявою Медовкіна О.М., на думку колегії суддів, є обтяжливим для нього.

Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 № R (81) 7: "В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати" (підпункт 12 пункту D).

Європейський суд з прав людини у справі "Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії" наголошував на тому, що судовий збір має бути "розумним", тобто таким, що, з урахуванням фінансового становища заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий розмір судового збору, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Також Європейський Суд неодноразово вказував на необхідність дотримання, з одного боку, балансу між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншого, - правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію.

Отже, при оцінюванні розміру судового збору слід обов`язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити, а також обставини конкретної справи та стадію провадження.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що, не розглянувши належним чином заяву позивача про звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення матеріалів позовної заяви без розгляду через несплату судового збору.

Відповідно до частини 1, 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена при неправильному застосуванні норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, отже, апеляційна скарга Медовкіна Олега Михайловича підлягає задоволенню; ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25 слід скасувати.

Відповідно до частини 3 статті 271 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення позовної заяви справа передається на розгляд суду першої інстанції.

У зв`язку зі скасуванням ухвали суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно з загальними правилами статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

З підстав наведеного та керуючись статтями 3, 13, 74 - 80, 129, 136, 137, 269, 270, 275 - 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Медовкіна Олега Михайловича на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі № 904/7567/25 - задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2026 у справі №904/7567/25 - скасувати.

3. Матеріали справи (оскарження) № 904/7567/25 передати на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 10.03.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Ю.А. Джепа

Суддя Я. С. Золотарьова