ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2026 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1396/25

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндера П. А. секретар судового засідання Попович Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом: Управління комунальної власності Калуської міської ради

до відповідача: Громадська організація "Правий сектор - Прикарпаття"

про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №685 від 29.05.2015 та звільнення нежитлових приміщень

за участю:

від позивача: Чижевський С. М.

встановив, що Управління комунальної власності Калуської міської ради звернулось до суду з позовом до Громадської організації "Правий сектор-Прикарпаття" про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №685 від 29.05.2015 та звільнення нежитлових приміщень.

Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05.12.2025 (суддя Стефанів Т. В.), суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 05.01.26, встановив сторонам строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення.

У зв`язку з перебуванням судді Стефанів Т. В. у відпустці підготовче засідання, призначене на 05.01.26, не відбулося.

Указом Президента України від 13.12.25 №933/2025 суддю Стефанів Т. В. призначено на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду.

Наказом Господарського суду Івано-Франківської області від 23.12.2025 №5-Б/с суддю Стефанів Т. В. 16.01.2026 відраховано зі штату суддів Господарського суду Івано-Франківської області.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Івано-Франківської області від 09.01.2026 №11, відповідно до ст. 32 ГПК України, п. 2.3.43-2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 №39, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №909/1396/25.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 справу №909/1396/25 розподілено судді Шкіндеру П. А.

Ухвалою від 13.01.26 суд постановив прийняти справу №909/1396/25 до розгляду; здійснювати розгляд справи зі стадії підготовчого провадження; підготовче засідання призначити на 27.01.2026.

Ухвалою від 27.01.26 відкладено підготовче засідання на 17.02.26.

За наслідками підготовчого засідання 17.02.26 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.03.26.

26.02.26 від позивача через підсистему "Електронний суд" надійшла заява вх.№3481/26 про долучення документів до матеріалів справи.

Суд констатує, що згідно з приписами ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В контексті наведеного, оскільки позивачем не зазначено причин неподання ним доказів у встановлений процесуальним законодавством строк, суд відмовляє у задоволенні заяви про долучення доказів та не приймає ці докази до розгляду.

Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився, причин неявки не повідомив, заяв та клопотань не подавав. При цьому, відповідач є юридичною особою, відтак згідно з ч.6 ст. 6 ГПК України зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет. В порушення вищезазначеної правової норми відповідач в підсистемі "Електронний суд" не зареєстрований, відтак, ухвали надсилалися на його адресу, зазначену у позовній заяві та ЄДРПОУ, засобами поштового зв`язку, однак повернулись до суду із відміткою "адресат відсутній".

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії суд направив за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата за адресою місцезнаходження, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Отже, відповідач самостійно, у власних інтересах, повинен забезпечити належне приймання кореспонденції, яка направляється на його адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Інформація про іншу адресу відповідача у суду відсутня. Крім того, у цьому випадку суд враховує, що за приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень ( автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень).

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвали суду у даній справі оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

В контексті викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином, у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, повідомлений про розгляд цієї справи.

Поряд з цим, одним із принципів господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, є розумність строків розгляду справи судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку; розумним вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

За змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В контексті наведеного, суд висновує щодо розгляду справи за відсутності відповідача.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 29 травня 2015р. між Фондом комунальної власності територіальної громади м. Калуша (правонаступником якого є Управління комунальної власності Калуської міської ради), як Орендодавцем, та громадською організацією "Правий сектор - Прикарпаття", як Орендарем, укладено Договір оренди нежитлових приміщень № 685 (далі - Договір), факт передачі Орендарю в оренду обумовлених Договором приміщень підтверджується актом приймання-передачі від 02.06.15. Зазначає, що Управлінням комунальної власності Калуської міської ради проводиться систематична перевірка виконання договірних зобов`язань Орендарями приміщень комунальної власності, в процесі якої виявлено значну кількість порушень умов договору відповідачем. Зокрема, зауважує, що згідно з п.4.3.5 даного Договору до початку експлуатації Приміщень Орендар повинен отримати від державного пожежного нагляду дозвіл на введення в експлуатацію об`єкта оренди та забезпечувати дотримання в Приміщенні правил протипожежної безпеки відповідно до чинного законодавства, відтак копію такого дозволу відповідач повинен був надати до 30.08.2021 року. Також звертає увагу, що згідно п.6. ст. 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"

Орендар зобов`язаний застрахувати орендоване нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно на користь балансоутримувача, а єдиний майновий комплекс - на користь орендодавця згідно з Порядком передачі майна в оренду, копію страхового полісу відповідач повинен був надати до 30.08.2021 року. Посилаючись на п. 6.5. договору оренди зазначає, що договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї із сторін за рішенням суду в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. Відтак, з огляду на невиконання відповідачем договірних зобов`язань, а також те, що на всі звернення позивача щодо врегулювання договірних відносин мирним шляхом або надання тих чи інших документів на виконання умов Договору позивачем не надано, позивач вважає, що наявні підстави для розірвання договору у відповідності до ст.651 ЦК України. Позовні вимоги обгрунтовує приписами ст. 610, 626, 629, 638, 651, 783 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву суду не подав.

Відповідно до частини четвертої статті 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Статтею 178 ГПК України передбачене право відповідача подати суду відзив на позовну заяву. Разом з тим, як визначено в ч. 3 цієї статті, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом. Оцінка доказів.

29 травня 2015р. між Фондом комунальної власності територіальної громади м. Калуша (правонаступником якого є Управління комунальної власності Калуської міської ради, що підтверджується Положенням про Управління комунальної власності Калуської міської ради, затвердженим рішенням Калуської міської ради від 28.08.25 №4483), як Орендодавцем, та громадською організацією "Правий сектор Прикарпаття", як Орендарем, укладено Договір оренди нежитлових приміщень № 685 (далі - Договір). Вказаний Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Згідно з п.1.1 Договору орендар зобов`язався передати, а Орендар - прийняти в платне строкове користування нежитлові приміщення площею 25,50 кв. м, за адресою: м. Калуш, вул. Пушкіна, 9а.

Вступ Орендаря у користування приміщенням настає з моменту підписання цього Договору та Акта приймання-передачі приміщень (п.2.1 Договору).

Акт приймання передачі оформляється одночасно з передачею їх в оренду від орендодавця до орендаря (п.2.2).

Згідно з пунктами 3.1, 3.2, 3.4 Договору базовий розмір місячної орендної плати визначається на підставі протоколу засідання конкурсної комісії з проведення конкурсів на право оренди комунального майна м. Калуша від 14.05.15 №56 і становить без ПДВ 192,35 грн; розмір орендної плати, яку повинен сплачувати Орендар за звітний місяць, визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції; орендна плата вноситься щомісячно шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Орендодавця в термін не пізніше 25 числа за поточний місяць.

Згідно п.4.3.5 Договору до початку експлуатації Приміщень Орендар повинен отримати від державного пожежного нагляду дозвіл на введення в експлуатацію об`єкта оренди та забезпечувати дотримання в Приміщенні правил протипожежної безпеки відповідно до чинного законодавства. Копію дозволу органу державного пожежного нагляду подати Орендодавцеві у місячний термін з дня його отримання.

Відповідно до п.4.3.7 Договору Орендар зобов`язується протягом місяця після підписання цього Договору застрахувати за власні кошти на користь Орендодавця орендовані Приміщення не менше ніж їх вартість, визначену незалежною оцінкою Приміщень, здійсненних у відповідно до Закону Україну "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Пунктом 4.3.9 Договору сторони визначили обов`язок Орендаря у місячний термін з дня підписання цього договору укласти з балансоутримувачем будівлі, в якій розташовані орендовані приміщення, угоду про спільну експлуатацію будівлі та інженерних комунікацій, копію угоди подати Орендодавцеві.

Відповідно до п.6.1 Договору - цей договір вступає в дію з моменту його підписання (29.05.2015) та діє до 12.05.2018.

Згідно з п.6.5 Договору Договір може бути розірвано достроково на вимогу однієї із сторін за рішенням суду в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим договором та з інших підстав, передбачених чинним законодавством, в тому числі:

6.5.1. Орендар використовує орендовані Приміщенням не за призначенням.

6.5.2. Орендар не виконує умов Договору оренди.

6.5.8. Орендар не уклав чи відмовляється укласти договір з балансоутримувачем будівлі, в якій розташовані орендовані Приміщення, про спільну експлуатацію будівлі та інженерних комунікацій цієї будівлі, а також підтримання в належному стані.

Пунктами 6.6, 6.7 Договору передбачено, що після закінчення строку цього Договору Орендар за інших рівних умов має переважне право продовження Договору на новий строк. Для продовження дії Договору на новий строк Орендар не пізніше як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього Договору подає письмову заяву. Договір оренди підлягає продовженню при умові, що Орендар належним чином виконував умови цього Договору, в тому числі своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату, і не пізніше, як за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору подав відповідну письмову заяву.

Факт передачі Орендарю в оренду обумовлених Договором приміщень підтверджується актом приймання-передачі від 02.06.15.

Доказів виконання відповідачем договірних зобв`язань, зокрема щодо сплати орендної плати, надання Орендодавцеві копій дозволу органу державного пожежного нагляду та угоди з балансоутримувачем будівлі, в якій розташовані орендовані приміщення, про спільну експлуатацію будівлі та інженерних комунікацій, а також доказів звернення Орендаря до Орендодавця щодо продовження Договору на новий строк чи повернення орендованого майна матеріали справи не містять.

Разом з тим, згідно довідки Управління комунальної власності Калуської міської ради від 08.12.22 №01-15/1-3/95 Договір діє до 09.04.24.

24.09.2025р. - 05.11.2025р. позивачем здійснено перевірку цільового використання орендованих нежитлових приміщень та складено відповідні акти про відсутність доступу до цих приміщень.

04.11.2025 листами №01-15/1-3/109-1 та №01-15/1-3/109-2 позивач звернувся до відповідача щодо надання копій дозволу органу державного пожежного нагляду та страхового полісу, доказів направлення яких відповідачу та відповіді на які матеріали справи не містять.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором оренди комунального майна, який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Юридичний аналіз положень ЦК України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дозволяє зробити висновок про те, що договір оренди є одним з цивільно-правових договорів, який має власне правове регулювання умов його укладення та визначає особливості захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Так, відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідного до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Водночас умови договору можуть передбачати виникнення з договору різних зобов`язань з різними строками їх виконання, які не співпадають зі строком договору.

Частиною 1 статті 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК України).

Наведені норми визначають можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 Цивільного кодексу України, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Водночас, спеціальним законом, що регулює передачу в оренду державного та комунального майна, є Закон України "Про оренду державного та комунального майна".

Станом на дату укладення Договору діяв Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ від 10.04.1992 р. (у відповідній редакції).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ від 10.04.1992 р. (в редакції, чинній на момент укладення Договору), термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем орендованого майна позивачу та заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії, відтак Договір вважається продовженим до 29.05.21.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ від 10.04.1992 р. (в редакції чинній на момент укладення договору), одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Разом з тим, 03.10.2019 прийнято Закон №157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", у Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). При цьому Закон № 2269-ХІІ втрачає чинність з дня введення в дію цього Закону.

Оскільки Закон №157-ІХ набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у Прикінцевих та перехідних положеннях).

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням КМУ чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абз. 5 ч. 2 ст. 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом від 10.04.1992 № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020) може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абз. 3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України від 03.10.2019 №157-ІХ (постанови Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22, від 19.07.2022 у справі № 924/852/21, від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20).

Таким чином, оскільки з 01.07.2020 року підлягають застосуванню норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IХ від 03.10.2019 року, продовження Договору після зазначеної дати (29.05.21) мало відбуватися в порядку, встановленому саме цим Законом у новій редакції.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (нова редакція), без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Частиною 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (нова редакція) визначено, що договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Договори, що продовжуються відповідно до частини другої цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду. Орендна плата за договором, який може бути продовжений відповідно до частини другої цієї статті, встановлюється одним із таких способів: на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується, якщо такий договір було укладено на аукціоні або конкурсі; на підставі застосування чинної на момент продовження договору орендної ставки до ринкової вартості об`єкта оренди, оцінка якого має бути здійснена на замовлення орендаря в порядку, визначеному цим Законом та Методикою розрахунку орендної плати, крім випадків, коли розмір такої орендної плати є нижчим за розмір орендної плати договору, що продовжується. У такому разі орендна плата встановлюється на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується (ч. 7 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (нова редакція)).

Відповідно до пункту 134 "Порядку передачі в оренду державного та комунального майна", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03.06.2020 року (далі - Порядок), продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Згідно з абз. 1 п. 135 Порядку, орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Згідно з абз. 2 п. 135 Порядку, якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Доказів виконання відповідачем договірних зобов`язань, зокрема щодо сплати орендної плати, надання Орендодавцеві копій дозволу органу державного пожежного нагляду та угоди з балансоутримувачем будівлі, в якій розташовані орендовані приміщення, про спільну експлуатацію будівлі та інженерних комунікацій, а також доказів звернення Орендаря до Орендодавця щодо продовження Договору на новий строк матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було подано у встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (у новій редакції) та Порядком строки відповідну заяву про продовження Договору на новий строк, а також доказів повідомлення позивачем орендаря у відповідності до абз. 2 пункту 135 Порядку про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено.

Водночас, згідно довідки Управління комунальної власності Калуської міської ради від 08.12.22 №01-15/1-3/95 Договір діє до 09.04.24.

Водночас, Кабінетом Міністрів України 27.05.2022 року прийнято Постанову "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" № 634, яка набрала чинності 01.06.2022 року.

Пунктом 5 (абз. 1) Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 року встановлено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

Договори оренди державного та комунального майна в період воєнного стану можуть бути достроково припинені за заявою орендаря, поданою ним орендодавцю на адресу електронної пошти, зазначену в договорі оренди. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря, а її PDF-копія надіслана з електронної адреси орендаря, зазначеної в договорі оренди. Якщо договір не містить інформації про адресу електронної пошти сторін і при цьому майно перебуває на визначеній території, заява про припинення договору подається відповідній обласній військовій адміністрації за місцезнаходженням орендованого майна засобами поштового зв`язку, електронного документообігу або на офіційну електронну адресу. Заява вважається належно поданою, якщо вона підписана уповноваженою особою орендаря та надіслана на адресу обласної військової адміністрації зазначеними в цьому пункті засобами зв`язку. Обласна військова адміністрація вживає заходів для подання заяви орендаря (у тому числі оригінальних примірників документів у разі їх наявності) орендодавцю відразу після появи можливості її подання. Якщо сторони договору позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди, майно вважається повернутим з моменту настання однієї з таких подій: отримання орендодавцем заяви орендаря про дострокове припинення договору; отримання обласною військовою адміністрацією за місцезнаходженням орендованого майна заяви орендаря про дострокове припинення договору, якщо майно перебуває на визначеній території і за умови, що договір оренди не містить інформації про електронну пошту сторін, а за місцезнаходженням орендодавця відсутня можливість вручення листа. Якщо орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональні відділення або представництва і при цьому орендоване майно розташоване на визначеній території і договір оренди не містить інформації про електронні адреси сторін, заява про дострокове припинення договору оренди надсилається Фонду державного майна або регіональному відділенню, визначеному Фондом державного майна,

Відповідно до статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято: у випадках, передбачених статтею 7 цього Закону; якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю; якщо орендар, який бажає продовжити договір оренди майна в порядку, встановленому частиною другою статті 18 цього Закону, не надав звіт про оцінку об`єкта оренди у визначений цим Законом строк; якщо орендар порушував умови договору оренди та не усунув порушення, виявлені балансоутримувачем або орендодавцем у строк, визначений у приписі балансоутримувача та/або орендодавця; якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців; якщо орендар станом на дату довідки балансоутримувача, передбаченої частиною шостою статті 18 цього Закону, має заборгованість зі сплати орендної плати або не здійснив страхування об`єкта оренди, чи має заборгованість зі сплати страхових платежів.

В матеріалах справи відсутня заява позивача про відмову у продовженні договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Також, в матеріалах справи відсутні докази припинення договору.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та відсутність в даній справі заперечень позивача/повідомлень орендаря у відповідності до абз. 2 пункту 135 Порядку, про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, договір оренди є чинним у відповідності до Пункту 5 (абз. 1) Постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання Договору та звільнення нежитлових приміщень.

Підстави для зміни або розірвання договору визначено статтею 651 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №911/1442/19 викладено правовий висновок, відповідно до якого розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Аналогічний висновок також викладено Верховним Судом у справах №910/16750/18, №911/991/19.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (ст. 652 ЦК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2024 у справі №916/1592/22 наголосили, що істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору (близькі за змістом висновки див. також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року у справі № 910/17469/18 (пункти 41 - 42), від 19 листопада 2019 року у справі № 910/9859/18 (пункти 37, 41 - 44), від 25 лютого 2020 року у справі № 922/2279/19 (пункти 8.8 - 8.12), від 19 липня 2022 року у справі № 910/14155/21 (пункт 8)).

За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абзац перший частини першої статті 652 ЦК України).

Припис абзацу другого частини першої статті 652 ЦК України встановлює критерій, за яким для зміни чи розірвання договору на підставі цієї статті обставини, якими, укладаючи його, керувалися сторони, мають змінитися настільки, що, якби останні могли це передбачити, то б узагалі не уклали договір чи уклали б його на інших умовах. За відсутності істотної зміни обставин, зокрема за незначної їх зміни або за виникнення труднощів у виконанні договору, які сторони могли розумно передбачити, на підставі статті 652 ЦК України договір не можна змінити ні за згодою сторін, ні за рішенням суду.

Стаття 652 ЦК України не містить дефініції переліку таких обставин, чи їх прикладів, вдаючися лише до їх характеризуючих ознак. Оскільки істотна зміна обставин є оціночною категорією, то щодо тлумачення змісту обставин як підстави для застосування статті 652 ЦК України, Верховний Суд проаналізував зміст Принципів міжнародних комерційних контрактів (УНІДРУА), які розроблені для впорядкування питань, на яких не зосереджувалася увага законодавців.

Так, стаття 6.2.2 (Визначення ускладнення) принципів УНІДРУА визначає, як загальноприйняте, те положення, що ускладнення має місце тоді, коли виникають події, які істотно змінюють рівновагу договірних зобов`язань або у зв`язку зі зростанням вартості виконання, або у зв`язку зі зменшенням цінності виконання, яке отримує сторона, а також: a) події, що виникають чи стають відомими стороні, яка опинилась у невигідному становищі, після укладення договору; b) події, які до укладення договору не могли бути розумно враховані стороною, що опинилась у в невигідному становищі; c) події поза контролем сторони, що опинилась у невигідному становищі; та d) якщо ризик настання таких подій не припускався стороною, що опинилась у невигідному становищі.

За статтею 6.2.3 (Наслідки ускладнення) (1) У випадку ускладнення сторона, яка опинилась у невигідному становищі, має право звернутися з проханням про проведення переговорів щодо перегляду договору. Звернення має бути зроблено без невиправданої затримки і повинно містити обґрунтування, на яких воно базується. (2) Звернення щодо проведення переговорів про перегляд договору не дає саме по собі права стороні, що опинилась у невигідному становищі, притримати виконання. (3) У разі недосягнення згоди в розумний строк кожна зі сторін може звернутися до суду.

Назване визначення "ускладнень" принципів міжнародних комерційних контрактів, що практично може бути використано для тлумачення статті 652 ЦК України, відповідає як змісту наведеної статті, що пов`язує зміну обставин з ускладненням у виконанні сторонами договору, так і з наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду.

Також істотним для визначення критерію застування статті 652 ЦК України є те, що у цій статті йдеться про дію, яка вчиняється на розсуд ініціюючої розірвання договору сторони та пов`язана з її волевиявленням на продовження договірних правовідносин у попередньому вигляді, а чи їх зміну/припинення.

Cуд зауважує, що закон пов`язує можливість розірвання договору не зі зміною обставини як такої, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України, які і наділяють дану обставину статусом "істотна зміна".

Однак позивачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, які передбачені диспозицією ст. 652 ЦК України, а саме, що 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; укладення з орендарем договору концесії такого майна; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди. Договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором. У разі банкрутства орендар відповідає за свої борги майном, яке належить йому на праві власності, відповідно до законодавства України. Договір оренди вважається припиненим в односторонньому порядку за умови встановлення факту надання орендарем недостовірної інформації про право бути орендарем відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 4 цього Закону.

У п. 8.6. п. 8.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17 викладено правову позицію: "підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо). Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін. Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини другої статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин. Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах".

Висновок суду.

Згідно з ч. 1 - ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів за статтею 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 78 ГПК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20.

Статтею 79 ГПК України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 11 вересня 2020 року у справі № 910/16505/19.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що згідно з п.4.3.5 Договору Орендар повинен отримати від державного пожежного нагляду дозвіл на введення в експлуатацію об`єкта оренди та копію такого дозволу надати позивачу до 30.08.2021 року, а у відповідності до п.6. ст. 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" - надати позивачу копію страхового полісу до 30.08.2021 року, виходячи з умов Договору та дати його укладення (29.05.2015 року), а відтак і підстави для розірвання Договору.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам позивача у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено, що позивачем не наведено обставин, відповідно до умов Договору та закону, які б слугували підставою для розірвання Договору, оскільки підставами для виникнення юридичного спору про розірвання (припинення) договору оренди, який підлягає вирішенню судом, є обставини, наведені у статті 651 ЦК України та ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Згідно з вимогами частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. При цьому суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі 915/641/18, від 13.01.2020 у справі № 908/510/19.

З огляду на зазначене, враховуючи що позивачем не наведено жодних мотивів, які в розумінні статті 651 ЦК України та ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" могли б бути підставою для дострокового розірвання Договору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову як в частині розірвання Договору, так і в частині звільнення нежитлових приміщень.

Судові витрати.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України передбачено, що судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи той факт, що в позові відмовлено в повному обсязі, судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 13, 53, 73, 74, 80, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити в позові Управління комунальної власності Калуської міської ради до Громадської організації "Правий сектор-Прикарпаття" про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №685 від 29.05.2015 та звільнення нежитлових приміщень.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 10.03.2026

Суддя П. А. Шкіндер