05 березня 2026 року
cправа № 912/1850/24
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Бенедисюка І. М. до постанови Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 912/1850/24
за касаційними скаргами Світловодської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодськпобут"
на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 та
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до: Світловодської міської ради; Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодськпобут"
про стягнення боргу.
У судовому засіданні 05.03.2026 більшістю голосів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалено постанову, якою: касаційну скаргу Світловодської міської ради (далі - Рада, відповідач 1) на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі №912/1850/24 задоволено частково; касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодськпобут" (далі - ТОВ "Світловодськпобут", Товариство, відповідач 2) на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.11.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі №912/1850/24 задоволено частково; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі №912/1850/24 скасовано; справу № 912/1850/24 передано на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.
При прийнятті вказаного судового рішення мною суддею Бенедисюком І. М., висловлено окрему думку такого змісту.
Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності / відсутності підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості, у зв`язку неналежним виконанням та простроченням відповідачем 2 платежів згідно з графіком погашення заборгованості за договорами про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, укладеними між Товариством та Акціонерноим товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач).
Підставою позову у цій справі позивач визначив положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" (далі - Закон № 1730-VIII), пункту 112 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Ради від 08.09.2022 № 1660.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги (частині стягнення заборгованості з Товариства) дійшов висновків про те, що наявність рішення органу місцевого самоврядування - рішення Ради від 08.09.2022 № 1660, яким гарантовано виконання зобов`язань Товариства щодо заборгованості, яка підлягає реструктуризації, не є достатньою правовою підставою вважати, що зобов`язання ТОВ "Світловодськпобут" забезпечені гарантією Ради. За висновком суду, результатом прийняття Радою означеного рішення є надання можливості врегулювання певних правовідносин сторін спору, шляхом укладення правочину між учасниками цих правовідносин та погодження такого правочину Радою. Суд також врахував, що таке погодження прямо передбачено Типовим договором про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 за № 222 (далі - постанова КМУ № 222)
Водночас зі змісту Договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 23.09.2022 № 54/5/1730-Р3 та № 54/5/1730-Р3, вбачається, що останні Радою не підписувалися та не погоджувалися, незважаючи на те, що пункт 16 Договорів містить умови про те, що договір укладається у трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін та один примірник для органу, який надає гарантію. Відсутність погодження Радою умов Договорів з виконання зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості теплопостачальної або теплогенеруючої організації, включеної до реєстру, на думку суду, виключає можливість виникнення відповідних зобов`язань за такими договорами у Світловодської міської ради.
Суд першої інстанції також зазначив, що у спірних відносинах, ані положеннями Закону № 1730-VIII, ані положеннями договорів солідарний обов`язок відповідачів не визначений.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення господарського суду першої інстанції, виходив із того, що можливість гарантування органами місцевого самоврядування виконання організаціями та підприємствами централізованого водопостачання і водовідведення" (які не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, однак провадять ліцензовану господарську діяльність з виробництва та постачання теплової енергії, її транспортування магістральними та місцевими (розподільними) тепловими мережами на виробничих об`єктах, що розташовані на території відповідної області або громади) своїх зобов`язань за договорами реструктуризації заборгованості, укладеними відповідно до статей 5 і 6 Закону № 1730-VIII, прямо передбачено, як положеннями Закону № 1730-VIII так і положеннями статті 112 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Суд апеляційної інстанції врахував та зазначив, що у спірних відносинах Рада під час прийняття рішення від 08.09.2022 № 1660 керувалася положеннями Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону № 1730-VIII та положеннями постанови КМУ № 222. Вчинення Радою таких дій свідчить про спрямованість останньої на досягнення з Товариством мети щодо реструктуризації наявної у нього заборгованості та прийняття солідарного обов`язку з її погашення, а також забезпечення стабільної роботи Товариства в частині надання якісних послуг з постання теплової енергії на території міста Світловодськ. Про означене також свідчать положення пункті 9 Договорів про реструктуризацію.
Отже, за висновками суду апеляційної інстанції, виконання зобов`язань Товариства за договорами про реструктуризацію заборгованості, укладеними відповідно до Закону № 1730-VIII, забезпечено застосуванням такого законодавчо визначеного гарантійного механізму, як прийняття рішення органом місцевого самоврядування про надання гарантії, а відтак Рада з прийняттям рішення від 08.09.2022 № 1660 виступила гарантом виконання зобов`язання Товариства щодо реструктуризованої заборгованості в сумі 18 095 433,78 грн.
З огляду на те, що можливість застосування інституту солідарної відповідальності у правовідносинах, які склалися між сторонами спору, підтверджується як змістом прийнятого Радою рішення від 08.09.2022 № 1660, так і нормами статті 5 Закону № 1730-VIII та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", суд апеляційної інстанції і дійшов висновків про обґрунтованість та доведеність вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів спірної суми заборгованості.
Рада у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частин шостої, сьомої статті 5 Закону № 1730-VIII у відносинах приватних теплопостачальних підприємств та цивільно-правової відповідальності органів місцевого самоврядування, а також застосування статей 553, 554, 560 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини третьої статті 17 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) у подібних правовідносинах.
За твердженням Ради:
- суд апеляційної інстанції безпідставно ототожнив рішення Ради від 08.09.2022 № 1660 до правочину щодо надання гарантійних зобов`язань, який породжує солідарну відповідальність, внаслідок чого дійшов помилкових висновків щодо солідарного обов`язку Товариства та Ради зі сплати боргу. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою та не врахував, що рішення Ради не є цивільно-правовим правочином, а є владним управлінським актом, який сам по собі не може породжувати солідарний обов`язок. При цьому Товариство є суб`єктом приватної форми власності, а тому участь Ради у спірних відносинах, як гаранта не тягне виникнення цивільно-правового обов`язку сплачувати борг, а саме факт прийняття рішення органом місцевого самоврядування не є правовою підставою для покладення солідарної відповідальності;
- Закон № 1730-VIII не передбачає виникнення грошових зобов`язань Ради у спірних відносинах, а надає органу місцевого самоврядування лише право сприяти реструктуризації заборгованості підприємств теплопостачання, однак не заміщати їх, як боржника та не встановлює автоматичного виникнення зобов`язань чи відповідальності без укладення окремого договору гарантії, передбаченого статтями 553 - 559 ЦК України;
- суд апеляційної інстанції у вирішенні цього спору безпідставно ототожнив функції органу місцевого самоврядування у сфері теплопостачання (регулювання, контроль, координація) із матеріальною відповідальністю у господарських зобов`язаннях суб`єктів теплопостачання. При цьому, ані положення Закону № 1730-VIII, ані положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" також не передбачають солідарної відповідальності територіальної громади за боргами господарюючих суб`єктів приватної форми власності. Рішення Ради про "надання гарантії" не є тотожним укладенню договору гарантії.
Рада наголошує на тому, що вона не може вважатися гарантом зобов`язань Товариства перед позивачем, оскільки сам факт прийняття нею рішення від 08.09.2022 № 1660 без дотримання процедури, встановленої Законом № 1730-VIII, всіма учасниками правовідносин, фізично позбавляє Раду виконати встановлені законом обов`язки та у спірних відносинах свідчить лише про належне виконання обов`язків покладених на неї цим Законом.
Касаційна скарга ТОВ "Світловодськпобут" подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Доводи Товариства зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті заяви ТОВ "Світловодськпобут" про визнання позову, внаслідок чого порушив вимоги частини першої статті 130 ГПК України, якими встановлено спеціальні правила, певних окремих випадків розподілу судового збору, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті - повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зокрема, вказує на те, що Товариство визнало позовні вимоги, як в частині укладення договорів, так і в частині розміру заборгованості за договорами, водночас вирішення питання щодо наявності чи відсутності у цьому спорі солідарного обов`язку відповідачів, за наявності заперечень Ради, перебуває виключно у межах повноважень суду на які Товариство впливу не має. У цьому аспекті Товариство наголошує на тому, що визнання позову відбулося саме до початку розгляду справи по суті, а тому в силу наведених вище норм суд першої інстанції мав обов`язок у порядку, встановленому законом, вирішити питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 судового збору, сплаченого при поданні позову та за результатами вирішення спору покласти на Товариство лише 50 відсотків судового збору.
Товариство також вважає, що суд апеляційної інстанції частково виправив недоліки рішення суду першої інстанції в цій частині, однак при вирішенні питання розподілу судового збору порушив вимоги пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України. Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача та солідарне стягнення з Товариства та Ради вимог про стягнення заборгованості. Однак при вирішенні питання судового збору (сплаченого до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції) суд апеляційної інстанції за наявності обов`язку розподілу судового збору пропорційно, в порушення означеної норми поклав витрати позивача зі сплати судового збору лише на Товариство.
Із ухваленим Верховним Судом судовим рішенням у цій справі не можу погодитися з таких підстав.
Вимоги щодо реструктуризації заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, а також послуги з його розподілу і транспортування визначені у статті 5 Закону № 1730-VIII.
Положення частини першої статті 5 Закону № 1730-VIII визначають вид заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до його положень. Положення частини другої статті 5 цього Закону визначають умови та строки розстрочення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, здійснюється без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення шляхом розстрочення.
Водночас, положення частини п`ятої статті 5 цього Закону визначають, що у разі порушення підприємством теплопостачальної або теплогенеруючої організації, включеної до реєстру своїх зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості є підставою для: дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості; нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафу, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань.
За положеннями частини четвертої статті 5 Закону № 1730-VIII, виконання зобов`язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації, включеної до реєстру, за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним згідно з цим Законом, забезпечується застосуванням одного або декількох гарантійних механізмів, а саме:
- надання учасниками процедури врегулювання заборгованості фінансових та/або інших гарантій на суму реструктуризації (крім суми заборгованості, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету) або будь-якого виду забезпечення, передбаченого законодавством України, за згодою сторін;
- прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування (військово-цивільною/військовою адміністрацією), що представляє відповідну територіальну громаду, до комунальної власності якої належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або органом місцевого самоврядування (військово-цивільною/військовою адміністрацією), на території якого провадять ліцензовану господарську діяльність теплопостачальна та/або теплогенеруюча організації некомунальної форми власності на виробничих об`єктах, що розташовані на території відповідної області або громади, здійснюючи постачання теплової енергії та надання споживачам цієї територіальної громади послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Суди першої та апеляційної інстанції установили, що спірні відносини сторін спору виникли у зв`язку з укладенням між позивачем та відповідачем 2 договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 23.09.2022 № 54/6/1730-Р3 та № 54/5/1730-Р3. Означені договори укладені на виконання вимог статей 2, 5 Закону 1730-VIII та рішення відповідача 1 від 08.09.2022 № 1660 "Про надання гарантій Світловодської міської ради виконання ТОВ "Світловодськпобут" зобов`язань перед АТ "НАК "Нафтогаз України".
Вважаю, що у спірних відносинах суд апеляційної інстанції встановивши обставини, що відповідач 1 власним рішенням від 08.09.2022 № 1660 взяв на себе зобов`язання гарантувати виконання зобов`язання Товариства перед позивачем щодо погашення заборгованості в сумі 18 095 433,78 грн, яка підлягає реструктуризації, зі строком гарантії 84 календарних місяців з дня укладення відповідного договору, а також з огляду на факт порушення Товариством своїх зобов`язань за Договорами про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 23.09.2022 № 54/6/1730-Р3 та № 54/5/1730-Р3, суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на вимогах Закону № 1730-VIII висновку, щодо надання Радою у спірних відносинах гарантійних зобов`язань щодо виконання Товариством обов`язку перед позивачем з погашення реструктуризованої заборгованості.
Першочергово враховую, що за наведеними вище положення частини четвертої статті 5 Закону № 1730-VIII, виконання зобов`язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації (включеної до реєстру) за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним у порядку встановленому цим Законом може забезпечуватися із застосуванням певних гарантійних механізмів, передбачених у ньому. Зокрема, або, шляхом надання учасниками процедури врегулювання заборгованості фінансових та/або інших гарантій на суму реструктуризації, або, шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування (військово-цивільною/військовою адміністрацією), що представляє відповідну територіальну громаду, до комунальної власності якої належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або органом місцевого самоврядування.
Водночас, положення частини п`ятої статті 5 цього Закону визначають, що у разі порушення підприємством теплопостачальної або теплогенеруючої організації, включеної до реєстру своїх зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості є підставою для: дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості.
На моє переконання, у вирішенні доводів касаційної скарги відповідача 1 про те, що рішення Ради не є цивільно-правовим правочином, а є владним управлінським актом, який сам по собі не може породжувати солідарний обов`язок, підлягає врахуванню таке.
Положення статті 546 ЦК України визначають, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною першою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).
Порука - це вид забезпечення виконання зобов`язання, за яким третя особа (поручитель) гарантує кредитору виконання боржником його обов`язку. Має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою поручителя, який добровільно гарантує кредитору виконання боржником його обов`язку та оформлюється письмово за якими саме зобов`язаннями, у якому обсязі та за яких умов поручитель зобов`язаний провести таке виконання на користь кредитора.
Договір поруки є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов`язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов`язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов`язаний провести таке виконання.
У частині першій статті 548 ЦК України також передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Отже, норми ЦК України передбачають, що забезпечення виконання зобов`язання встановлюється договором або законом.
Як вже зазначено вище, суди встановили, що Рада прийняла рішення від 08.09.2022 за № 1660 "Про надання гарантій Світловодської міської ради виконання ТОВ "Світловодськпобут" зобов`язань перед АТ "НАК "Нафтогаз України", яким зокрема, взяла на себе зобов`язання гарантувати виконання зобов`язань ТОВ "Світловодськпобут" щодо заборгованості в сумі 18 095 433,78 грн, яка підлягає реструктуризації. Строк гарантії, встановила - 84 календарних місяців з дня укладення відповідного договору.
Означеним рішенням Рада також делегувала ТОВ "Світловодськпобут" на укладання договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, теплову енергію та забезпечення здійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, теплову енергію.
При цьому, як встановили суди, саме на виконання означеного вище рішення Ради, ТОВ "Світловодськпобут" і уклало з позивачем договори про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 23.09.2022 № 54/6/1730-Р3 та № 54/5/1730-Р3.
Умови означених Договорів про реструктуризацію заборгованості, зокрема, пункти 9 цих договорів містять положення про те, що виконання зобов`язань боржника забезпечується рішенням Світловодської міської ради від 08.09.2022 № 1660 "Про надання гарантій Світловодської міської ради виконання ТОВ "Світловодськпобут" зобов`язань перед АТ "НАК "Нафтогаз України", яка гарантує виконання боржником зобов`язань за договором на суму заборгованості, що підлягає реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої здійснюється за рахунок видатків державного бюджету). Забезпечення, зазначене в пункті 9 цього Договору, обмежується сумою заборгованості, яка становить 6 250 581,19 грн / 11 844 852,59 грн.
Вважаю, що за наведеного вище правового регулювання спірних відносин, зокрема, положень частини четвертої статті 5 Закону № 1730-VIII та фактичних обставин спору, рішення Ради від 08.09.2022 № 1660 у розумінні положень статей 546, 547, 548, 553 ЦК України є письмовим, одностороннім правочином за яким остання прийняла на себе обов`язок забезпечити / гарантувати виконання Товариством своїх зобов`язань перед АТ "НАК "Нафтогаз України" з погашення заборгованості, яка становить 6 250 581,19 грн / 11 844 852,59 грн та уповноважила цим правочином ТОВ "Світловодськпобут" на укладання договорів про реструктуризацію заборгованості. Саме на виконання цього рішення Ради від 08.09.2022 № 1660 ТОВ "Світловодськпобут" і укладено договори про реструктуризацію заборгованості з позивачем, які, як вже зазначено вище, також містять положення про те, що виконання зобов`язань боржника (Товариства) забезпечується рішенням Ради від 08.09.2022 № 1660.
Більше того, згадане рішення Ради включено також до умов договорів про реструктуризацію заборгованості. Крім того, станом на час вирішенні спору є чинним та не скасованим.
За положеннями частини першої статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Вважаю, що висновки суду апеляційної інстанції щодо солідарного обов`язку відповідачів грунтуються на положеннях статей 541, 543, 554 ЦК України. Зокрема, щодо солідарного обов`язку Ради , який виник у випадку, встановленому законом. Такий висновок у повній мірі узгоджується з положеннями спеціальних норм законодавства, що регулюють виконання зобов`язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації, включеної до реєстру - положень статті 5 Закону № 1730-VIII в силу прямої вказівки його положень, зокрема, шляхом прийняття відповідного рішення.
Наведене, у свою чергу спростовує висновки суду першої інстанції та доводи скаржника про відсутність у Ради солідарного обов`язку перед позивачем.
На мою думку, зміст оскаржуваної постанови свідчить, що суд апеляційної інстанції у вирішенні питання солідарного обов`язку відповідача 1 у повній мірі надав оцінку наявному у матеріалах справи рішенню Ради від 08.09.2022 № 1660, зокрема, пунктам 1, 2 цього рішення та умовам укладених між позивачем та Товариством договорів про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 23.09.2022 № 54/6/1730-Р3 та № 54/5/1730-Р3, зокрема, пунктам 9 згідно з якими забезпечення виконання зобов`язань боржника забезпечується рішенням Світловодської міської ради від 08.09.2022 № 1660.
У вирішенні цього спору, на відміну від суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що солідарний обов`язок Ради зі заборгованості Товариства перед позивачем виникає з рішення від 08.09.2022 № 1660, яке прийнято відповідачем 1 самостійно у межах своїх повноважень, визначених у пункті 112 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 5 Закону № 1730-VIII.
Водночас, ані положення Закону № 1730-VIII, ані положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не містять обов`язку Ради щодо укладення окремого правочину із постачальником природного газу, визначеного у статтях 553, 560 ЦК України. Натомість, як вже зазначалося вище, положення Закону № 1730-VIII визначають, що такі зобов`язання може взяти на себе орган місцевого самоврядування, шляхом прийняття відповідного рішення. Тобто, за положеннями Закону № 1730-VIII солідарний обов`язок Ради виникає з моменту прийняття відповідного рішення, яким остання визначає за якими саме зобов`язаннями та у якому обсязі поручається (гарантує) виконання зобов`язань боржника на користь кредитора.
При цьому положення частини п`ятої статті 5 Закону № 1730-VIII містять положення за яким умов кредитор має право на дострокове стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості.
Також у вирішенні спірних питань, які Рада окреслила у касаційній скарзі вважаю за необхідне зазначити, що держава, з метою забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення ухвалила Закон № 1730-VIII, у якому визначила певний комплекс організаційних та економічних заходів. У подальшому 29.08.2021 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" (Закон № 1639-IX), яким внесені зміни до Закону № 1730-VIII.
Тобто ухвалюючи Закон № 1730-VIII та Закон № 1639-IX держава надала можливість теплопостачальним та теплогенеруючим організаціям, а також підприємствам централізованого водопостачання і водовідведення скористатися певним механізмом реструктуризації кредиторської заборгованості, зокрема, і перед постачальником природного газу (у спірних відносинах позивач). Положеннями статті 5 цього Закону держава надала можливість постачальнику природного газу при укладанні договору реструктуризації заборгованості отримати певні гарантії та забезпечення належного виконання своїх зобов`язань теплопостачальною або теплогенеруючою організації, включеною до реєстру. Зокрема, шляхом прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення.
У вирішенні спірного питання вважаю за необхідне також звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 у якій зауважено, зокрема, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, за відсутності у положеннях Закону № 1730-VIII умов щодо обов`язковості укладання окремого правочину у разі коли орган місцевого самоврядування ухвалив рішення щодо надання постачальнику природного газу гарантій виконання / забезпечення належного виконання теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, включеною до реєстру, своїх зобов`язань перед постачальником природного газу за договором реструктуризації заборгованості, вважаю, що у спірних відносинах із Радою положення частин четвертої та п`ятої статті 5 Закону № 1730-VIII має тлумачитися на користь постачальника природного газу.
Водночас дотримання порядку, який визначений у частині шостій статті 5 Закону № 1730-VIII є обов`язковим у разі коли реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних або теплогенеруючих організацій державної та комунальної форм власності. Тобто підприємств іншої організаційно-правової форми ніж у Товариства.
Положення частини третьої статті 17 БК України також не підлягають застосуванню у спірних відносинах, оскільки стосуються зобов`язань суб`єктів господарювання за кредитом (позикою), залученим під державну чи місцеву гарантію.
Отже, вважаю, що Верховний Суд у вирішенні касаційної скарги Ради мав залишити в силі постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2025, яка в цій частині ухвалена із дотриманням вимог статті 236 ГПК України, принципів справедливості, добросовісності, розумності.
Щодо доводів касаційної скарги ТОВ "Світловодськпобут"
Фактично суть порушеного Товариством у касаційній скарзі питання стосується того, чи підлягали застосуванню положення пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України та частини першої статті 130 ГПК України при здійсненні розподілу судового збору, сплаченого при поданні позову та апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України", за результатами вирішення спору.
Як встановив суд апеляційної інстанції, 01.10.2024 до суду першої інстанції надійшла заява Товариства про визнання позову, в якій представник зазначав, що відповідач 2 визнає пред`явлені позовні вимоги в повному об`ємі та вказував, що заборгованість виникла не вини Товариства, а з вини юридичних осіб, які не оплачують борги за отриману теплову енергію. Також Товариство вказувало, що оскільки Рада згідно з рішенням від 08.09.2022 № 1660 виступила гарантом виконання товариством своїх зобов`язань перед позивачем, то відповідачі несуть солідарний обов`язок зі сплати боргу. З огляду на наведене Товариство зазначало, що позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості визнаються ним у повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції також встановив, що заява про визнання позову від 01.10.2024 подана Товариством до початку розгляду справи по суті (ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 10.10.2024 у справі № 912/1850/24 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.10.2024). При цьому, представник відповідача 2 у повноваженнях на визнання позову не обмежений і такі дії не суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що надавши оцінку наведеному, а також врахувавши те, що Рада позовні вимоги не визнає та заперечує проти позову і Товариство не наділено повноваженнями представляти інтереси Ради, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені Товариством обґрунтування в частині визнання позову порушують права відповідача 1, у зв`язку з чим заява відповідача 2 підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині визнання вимог позивача до Товариства.
За висновком суду апеляційної інстанції, оскільки заява про визнання позову від 01.10.2024 подана Товариством до розгляду справи по суті, то з огляду на положення частини першої статті 130 ГПК України за результатами вирішення спору суд першої інстанції мав стягнути з Товариства на користь позивача лише 95 587,30 грн судового збору за подання позовної заяви (50 %). Решта судового збору у сумі 95 587,30 грн, сплаченого позивачем за подання позову підлягає поверненню з Державного бюджету України.
Надаючи оцінку наведеним вище висновкам суду апеляційної інстанції враховую, що системний аналіз положень частини першої статті 130, частини першої статті 129, пункту 5 частини першої статті 237 ГПК України та частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір" дає підстави для висновку, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.
Також враховую, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що приписи частини першої статті 130 ГПК України необхідно застосовувати до тієї частини майнових та/або немайнових вимог, які визнаються відповідачем до початку розгляду справи по суті. До позовних вимог, які не визнаються і оспорюються, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат має керуватися загальними правилами розподілу судових витрат, визначених статтею 129 ГПК України.
Отже, за фактичних встановлених судом апеляційної інстанції обставин спору в цій частині у цій справі виконується умова щодо визнання відповідачем 2 позову до початку розгляду справи по суті, а тому, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час вирішення питання про розподіл сплаченого позивачем судового збору, суд першої інстанції мав би врахувати частину першу статті 130 ГПК України.
Суд першої інстанції інстанцій під час ухвалення оскаржуваного судового рішення в частині здійснення розподілу судового збору не врахував положень частини першої статті 130 ГПК України, частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків щодо відсутності підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної вимоги щодо стягнення заборгованості при поданні позову.
Наведене вище свідчить, що суд першої інстанції допустив порушення норм права частини першої статті 130 ГПК України, частини третьої статті 7 Закону України "Про судовий збір" і таке процесуальне порушення стало законною та обґрунтованою підставою для скасування судом апеляційної інстанції рішення у цій частині.
У контексті доводів касаційної скарги Товариства та висновків суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання розподілу судового збору за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, враховую, що за результатами апеляційного перегляду рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції, зокрема, про обґрунтованість позовних вимог АТ "НАК "Нафтогаз України" та про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів.
Тобто згідно з остаточним рішенням апеляційного суду рішення місцевого суду про стягнення заборгованості з відповідача 2 було змінено та ухвалено рішення про солідарне стягнення заборгованості з Товариства та Ради на користь позивача, а тому розподіл судового збору мав би здійснюватися відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 129 ГПК України - пропорційно до розміру позовних вимог, які були визнані апеляційним господарським судом обґрунтованими. Наведеного не було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови в цій частині.
За таких обставин доводи касаційної скарги Товариства вважаю обґрунтованими. На моє переконання, апеляційний господарський суд, здійснюючи розподіл витрат зі сплати судового збору за результатами вирішення спору, не дотримався вимог статті 129 ГПК України, оскільки судові витрати, понесені сторонами в суді першої та апеляційної інстанції, повинні покладатися на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а також пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги позивача.
Отже, вважаю, що касаційна скарга Товариства підлягає задоволенню, а мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції в цій частині, згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України підлягає зміні в частині розподілу судового збору.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя І. Бенедисюк