ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2026 р. Справа№ 910/9240/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

без виклику сторін,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної митної служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025

у справі № 910/9240/25 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Хабіка Василя Володимировича

до Державної митної служби України

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Хабік Василь Володимирович (далі позивач; ФОП Хабік В.В.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної митної служби України (надалі відповідач; ДМС України; Держмитслужба; апелянт; скаржник) з вимогою про стягнення коштів (відшкодування шкоди) у сумі 200 060,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що неправомірними діями та рішеннями посадових осіб відповідача, які полягали в зміні митних кодів імпортованих товарів позивача та прийнятті рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024, яке в подальшому було скасовано, йому заподіяно збитки у вигляді додаткових витрат на розвантаження вантажу, документальний супровід вантажу на СТЗ, зберігання вантажу, завантаження вантажу, оформлення ДТЗ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП Хабіка В.В. 200 060 (двісті тисяч шістдесят) грн. шкоди.

За висновками місцевого господарського суду, в зв`язку з протиправною поведінкою митниці, яка виразилась у зміні митних кодів імпортованих товарів позивача, які в подальшому були скасовані рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року, позивач не зміг завершити розмитнення товарів та вимушено поніс додаткові витрати, в тому числі, пов`язані із зберіганням товару, його завантаженням та доставкою, на загальну суму 200 060 грн. Таким чином, встановленими є всі складові елементи цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення збитків.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державна митна служба України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято за неповно з`ясованих обставин справи, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, а також недотримання норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що прийняття митним органом класифікаційного рішення не є обставиною за якою товар не може бути випущений у вільний обіг на митну територію України та підлягав би обов`язковому поміщенню на платне зберігання на СТЗ.

Скаржник звертає увагу, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 260 МК України, якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації. Оформлення митним органом тимчасової митної декларації є випуском товарів у заявлений митний режим. В той же час, ч. 8 ст. 260 МК України визначено, що митний орган не має права відмовити в прийнятті тимчасової або періодичної митної декларації, якщо виконано всі умови, встановлені цим Кодексом. Порядком роботи митних органів при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року № 650 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 грудня 2022 року № 455) (далі Порядок) визначено порядок роботи спеціалізованого підрозділу митного органу з питань класифікації товарів (далі - Підрозділ), підрозділу митного оформлення (далі - ПМО), підрозділу митних компетенцій митного органу під час здійснення контролю правильності класифікації товарів, прийняття рішень щодо класифікації товарів, здійснення митних процедур, пов`язаних з контролем правильності класифікації товарів при митному контролі та митному оформленні товарів, що переміщуються через митний кордон України (далі - товари), порядок взаємодії з іншими структурними підрозділами митного органу при вирішенні питань класифікації товарів згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТ ЗЕД). Пунктом 15 Порядку визначено, що якщо для вирішення питання класифікації товару виникає потреба у спеціальних знаннях з різних галузей науки, техніки, мистецтвознавства тощо або у використанні спеціального обладнання і техніки, митний орган може звернутися до спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи до його відокремленого підрозділу або іншої експертної установи (організації). Залучення спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, або іншої експертної установи (організації) здійснюється у разі виникнення: - необхідності ідентифікації або лабораторної перевірки характеристик товарів, визначальних для їх класифікації; - складних випадків класифікації товарів, вирішення яких потребує проведення досліджень. Пунктом 19 Порядку визначено, що до прийняття Рішення декларант або уповноважена ним особа має право звернутися до митного органу із заявою про випуск товарів, які декларуються, за тимчасовою декларацією.

Відповідач акцентує, що виконання митними органами митних формальностей під час здійснення перевірки правильності визначеного декларантом коду товару згідно УКТ ЗЕД не є перешкодою у реалізації декларантом права звернутися до митного органу із заявою про випуск товарів за тимчасовою декларацією. Однак позивач таким правом не скористався та самостійно прийняв рішення про розміщення товарів на складі тимчасового зберігання, усвідомлюючи наслідки, пов`язані зі зберіганням товарів на СТЗ.

Окремо скаржник вказує, що у позивача була можливість помістити товар на склад митного органу для його зберігання. При цьому поміщення товару на митний склад, позбавило б позивача нести додаткові витрати пов`язані з зберіганням товару. Однак, позивач таким шляхом не скористався.

На думку апелянта, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не зазначено яке право позивача було порушено з боку митного органу за захистом якого позивач звернувся до суду. Позивач мав право звернутися із заявою про випуск товару за тимчасовою митною декларацією, однак не скористався цим правом. Прийняття митним органом класифікаційного рішення жодним чином не обмежувало позивача у праві вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Таким чином, аналізуючи предмет даної справи, враховуючи, що позивач, не скористався наданими законодавством правами щодо митного оформлення товару, безпідставними є твердження місцевого господарського суду про нанесення йому майнової шкоди діями митниці.

Додатково скаржник висновується, що надані позивачем розрахунки відповідних витрат на суму 200 060 грн не підтверджують протиправності дій Державної митної служби України, що нібито спричинили зазначені витрати. Такі документи лише відображають фактичні господарські витрати, понесені позивачем у процесі виконання умов договору № 04/05-СТЗ від 24 травня 2024 року, укладеного з ТзОВ логістична компанія «ЗАХІД РЕСУРС», що є типовою комерційною діяльністю суб`єктів господарювання.

Крім того відповідачем вказується, що в рішенні суду першої інстанції та позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям Львівською митницею рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024 та заподіяною шкодою, пов`язаною із необхідністю нести витрати на зберігання товару на СТЗ. Також не визначено з належним правовим обґрунтуванням якою мірою вказане рішення митного органу виключало інші варіанти зберігання вантажу без додаткових фінансових витрат. Жодним чином, прийняття митним органом в процесі здійснення митного контролю та митного оформлення класифікаційного рішення не обмежувало позивача в праві подати заяву про випуск товарів за тимчасовою митною декларацією з подальшим вільним володінням, користуванням та розпорядженням цим майном та не зобов`язувало позивача помістити товари на платне зберігання на СТЗ. Позивач міг скористатися правом на випуск товару у вільний обіг за тимчасовою декларацією, міг помістити товар на склад митного органу і в такому випадку не ніс би жодних витрат за зберігання товару. З наведеного, на думку апеллянта, випливає, що причинно-наслідковий зв`язок понесених позивачем витрат не пов`язаний з винесенням Львівською митницею рішення про визначення коду товару, а тим більше з Держмитслужбою.

Також апелянтом зазначається, що Держмитслужба відповідно до своїх повноважень безпосередньо не здійснює митні формальності та не приймає при цьому рішень. Понесені позивачем витрати щодо розвантаження, супровід, зберігання, завантаження, оформлення товару, останній пов`язує з рішенням відділу класифікації товарів Львівської митниці про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024. Саме Держмитслужба жодних дій відносно вказаного товару не вчиняла. Митні формальності щодо визначення коду класифікації товару здійснено Львівською митницею під час здійснення своїх повноважень. Відповідач наголошує, що виходячи з аналізу частини другої статті 21 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», частини першої статті 45 та частини другої статті 4 ГПК України, Положення № 227, Положення про Львівську митницю, Львівська митниця є відокремленим підрозділом Держмитслужби, яка утворена без статусу юридичної особи, однак є органом державної влади та може бути стороною в судовому процесі. Як вважає апелянт, спірні правовідносини виникли не за участі Держмитслужби. Остання не є учасником спірних правовідносин, а отже безпідставно визначено в якості відповідача в даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/9240/25. Призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 15.12.2025 про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.

До апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Згідно тверджень ФОП Хабік В.В., доводи скаржника про наявність у позивача можливості реалізувати право на звернення до митного органу із заявою про випуск товарів за тимчасовою декларацією такими, що не відповідають дійсності, оскільки, позивачем був наданий митному органу пакет документів, що містить точні відомості про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку (дана обставина підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили). Крім цього, у випадку подання позивачем тимчасової митної декларації у позивача виникав би обов`язок здійснити нарахування сум митних платежів за найбільшими ставками та, як наслідок, протягом 45 днів подати митному органу додаткову декларацію.

Позивач звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 239 МК України витрати митних органів на огляд товарів та інші витрати, пов`язані з переміщенням товарів на склад митного органу та зберіганням товарів, транспортних засобів, зазначених у пунктах 1-5 частини першої та в частині п`ятій статті 238 цього Кодексу, відшкодовуються утримувачем товарів або іншими заінтересованими особами. Так, із врахуванням того факту, що товар відносно якого митним органом прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024 відповідає частині п`ятій статті 238 МК України, то позивач був позбавлений права на безоплатне зберігання товару на складі митного органу, що у свою чергу спростовує відповідне твердження митного органу.

Також на переконання ФОП Хабік В.В., судом першої інстанції встановлено, а позивачем доведено елементи складу цивільного правопорушення, що свідчать про наявність підстав для притягнення Держмитслужби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Окремо позивач підкреслює, що Львівська митниця не може виступати самостійною стороною спору в господарському судочинстві, адже не є самостійним суб`єктом господарювання та не має статусу юридичної особи, що підтверджується записом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про відокремлений підрозділ, відтак, не наділений цивільною правоздатністю і дієздатністю та не може бути самостійною стороною у судовому процесі. Відтак, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволені клопотання Держмитслужби про заміну неналежного відповідача.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що за частиною 1 статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Водночас, апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначене, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, а також надання сторонам можливості скористатись наявним процесуальним інструментарієм для захисту своїх прав та інтересів, розгляд справи по суті здійснено в розумні строки.

Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, Хабік В.В. зареєстрований в якості фізичної особи підприємця 27.03.2001. Відповідно до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань обрав такі види діяльності: 23.70 Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю (основний) 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет 49.41 Вантажний автомобільний транспорт 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду) 52.24 Транспортне оброблення вантажів 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

25 січня 2024 року між компанією Shandong Sanlei Trading CO., LTD (постачальник) та ФОП Хабік В.В. (покупець) було укладено контракт № 1, відповідно до п. 1 якого за Загальними умовами продажу (долучаються як Додаток № 1) постачальник повинен поставити, а покупець повинен прийняти і оплатити Вироби з каменю та скла (Товар), у кількості, асортименті і за ціною, що вказані у рахунках-фактурах (долучаються як додатки).

У зв`язку із виконанням контракту № 1 від 25.01.2024 та отриманням Товару від компанії Shandong Sanlei Trading CO.,LTD, з метою здійснення митного оформлення товару декларантом/представником ФОП Цяпало І.В. було оформлено та подано до Львівської митниці митну декларацію (далі - МД) № 24UA58U0 від 17.05.2024 на товар: Скляні каміння: світло-зелені скляні камені 10-20 см-4 т; кришталево-білі скляні камені 10-20 см-11т.; кавово-жовті скляні камені 10-20 см-11т. Призначені для використання в ландшафтному дизайні. Відповідно до графи 33 МД, визначений код товару 70010010 згідно з УКТЗЕД. До митного оформлення разом із вказаною МД декларант подав такі документи: пакувальний лист № 1dated 03/23/2023; рахунок-фактура (інвойс) № 1dated 03/23/2023; коносамент № BW24020100 від 27.02.2024; автотранспортну накладну (CMR) від 16.05.2024; сертифікат про походження товару CCPIT302 24С3702А1474/00006 від 18.03.2024; банківські платіжні документи, що стосуються товару від 20.01.2024 та від 14.03.2024; рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг № 2526 від 06.05.2024; контракт № 1 від 25.01.2024; договір про надання послуг митного брокера № 72 від 08.05.2020; договір (контракт) про перевезення № ППО22/22-11 від 16.11.2022; копію митної декларації країни відправлення № 00030057 від 27.02.2024.

17 травня 2024 року посадовою особою ВМО № 1 митного поста "Городок" Львівської митниці Держмитслужби до відділу класифікації товарів Львівської митниці скеровано запит щодо надання додаткових документів та/або відомостей які підтверджують задекларований код товару згідно з УКТЗЕД.

На вимогу митного органу ФОП Хабік В.В. додатково надано експортну декларацію країни Польща 24PL322080NS6MMXK7 від 30.04.2024.

В подальшому, посадовою особою ВМО № 1 митного поста Городок Львівської митниці було відібрано (проби) зразки товару для проведення експертизи.

За результатами проведення дослідження проб, управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, складено висновок № -0262 від 06.06.2024.

Після отримання митницею згаданого вище висновку № -0262 від 06.06.2024, відділом класифікації товарів прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024, яким задекларований за МД № 24UA58U0 товар класифіковано за кодом згідно УКТЗЕД (вироби для оздоблення).

ФОП Хабік В.В. не погоджуючись з незаконними діями та рішенням посадових осіб Львівської митниці, звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року по справі № 380/15751/24, адміністративний позов Фізичної особи-підприємця Хабік В.В. до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Львівської митниці про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024.

Згідно доводів позивача, неправомірними діями та рішеннями посадових осіб відповідача, які полягали в зміні митних кодів імпортованих товарів позивача та прийнятті рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024, яке в подальшому було скасовано, позивачу заподіяно збитки у вигляді додаткових витрат на розвантаження вантажу, документальний супровід вантажу на СТЗ, зберігання вантажу, завантаження вантажу, оформлення ДТЗ.

У зв`язку з прийняттям вказаного рішення, товар, який належить позивачу, був вивантажений з транспортного засобу на склад тимчасового зберігання (СТЗ) під митним контролем, про що було складено Єдиний уніфікований документ на розміщення та тимчасове зберігання № 69 від 24.05.2024. В подальшому 24 травня 2024 року позивач був вимушений укласти договір із ТзОВ логістична компанія ЗАХІД РЕСУРС № 04/05-СТЗ відповідно до якого ТзОВ логістична компанія ЗАХІД РЕСУРС зобов`язується за обумовлену плату надавати послуги по оформленню та складуванню вантажу на СТЗ, зберіганню вантажу, розвантаження та завантаження вантажу, на умовах передбачених цим Договором. Вищевказані обставини позбавили можливості позивачу своєчасно здійснити процедуру розмитнення.

На виконання умов Договору № 04/05-СТЗ від 24 травня 2024 року ТзОВ логістична компанія ЗАХІД РЕСУРС надала послуги із розвантаження вантажу, документальний супровід вантажу на СТЗ, зберігання вантажу, завантаження вантажу, оформлення ДТЗ, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ЗР-0023150 від 30.09.2024, № ЗР-0024210 від 31.10.2024, № ЗР-0025290 від 30.11.2024, № ЗР-0026369 від 31.12.2024, № ЗР-0000277 від 31.01.2025, № ЗР-0001277 від 28.02.2025, № ЗР-0002376 від 31.03.2025, № ЗР-0003431 від 30.04.2025, № ЗР-0004238 від 09.05.2025, № ЗР-0004423 від 28.05.2025 та рахунками-фактури № ЗР-0008056 від 30.09.2024, № ЗР-0009066 від 31.10.2024, № ЗР-0010099 від 30.11.2024, № ЗР-0011155 від 31.12.2024, № ЗР-0000242 від 31.01.2025, № ЗР-0001202 від 28.02.2025, № ЗР-0002252 від 31.03.2025, № ЗР-0003281 від 30.04.2025, № ЗР-0004060 від 09.05.2025, № ЗР-0004238 від 28.05.2025.

Загалом позивачем були понесені додаткові витрати на загальну суму 200 060,00 грн.

Отже, оскільки позивачем були понесені додаткові витрати внаслідок неправомірних дій митниці, позивач просив суд стягнути грошові кошти у сумі 200 060,00 грн з Державного бюджету України на свою користь.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що додаткові витрати були понесені позивачем внаслідок самостійного розміщення товарів на митний склад, а не через незаконні дії та рішення посадових осіб Львівської митниці, як стверджує позивач. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем до матеріалів справи не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності визначених приписами статті 1173 ЦК України елементів цивільного правопорушення, необхідних та достатніх для притягнення органа державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: неправомірності дій митниці. Також зазначав, що позивачем заявлено позов до неналежного відповідача.

Подібні за змістом твердження щодо обставин справи наведені апелянтом та позивачем у апеляційній скарзі та відзиві на неї відповідно.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 144 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію)) встановлено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, у тому числі, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі.

Згідно статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі з приводу стягнення заявленої позивачем до стягнення суми, є позадоговірними, а тому до цих правовідносин застосовуються положення глави 82 ЦК України.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Дане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб`єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб`єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди наведено, зокрема, у статтях 1166, 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

За ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку статті 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Рішення, дії (бездіяльність) Львівської митниці, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування, який підлягає встановленню у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення спору є прийняття митницею рішення про зміну митних кодів імпортованих товарів позивача та прийнятті рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

У відповідності до ч. 6 ст. 321 Митного кодексу України, перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем закінчується : у разі ввезення на митну територію України - після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

В силу приписів ч. 3 ст. 325 Митного кодексу України користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем, забороняються, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 1 статті 248 Митного кодексу України передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 255 Митного кодексу України митне оформлення завершується в найкоротший можливий строк, але не більше ніж чотири робочих години з моменту пред`явлення митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу.

Суб`єкти господарювання мають законне право на компенсацію збитків, завданих в результаті дій або бездіяльності органами державної влади.

Митний орган державний орган, основним призначенням діяльності якого є сприяння реалізації громадянами та суб`єктами господарювання свого права на переміщення товарів, предметів і транспортних засобів через митний кордон України, організація та здійснення контролю за дотримання ними (громадянами та суб`єктами господарювання) правил переміщення товарів, предметів і транспортних засобів та використання в межах своїх повноважень інших інструментів реалізації митної політики.

Підставою для стягнення збитків, завданих в результаті застосованих митних процедур, є наявність доказів успішного оскарження дій чи бездіяльності митних органів.

За ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року по справі № 380/15751/24, адміністративний позов Фізичної особи-підприємця Хабік В.В. до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Львівської митниці про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024.

Адміністративними судами зазначено, що: «Відповідачем під час здійснення митного контролю ввезеного позивачем товару було здійснено забір проб товару, при цьому, керівником митного органу не було прийнято вмотивованого рішення про взяття проб.

Отже, митним органом не дотримано встановлених частиною 2 статті 356 МК України вимог, оскільки не прийнято вмотивованого письмового рішення керівника органу доходів і зборів або особи, яка виконує його обов`язки, про взяття проб (зразків) товарів, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, прийняте суб`єктом владних повноважень за результатом дослідження таких проб товару, відібраних з порушенням чинного законодавства України, є протиправним та таким що підлягає скасуванню.

Приймаючи спірне рішення, відповідач змінив опис товару та класифікував його за іншим кодом УКТ ЗЕД, не навівши у рішенні підстав та мотивів для вчинення таких дій, зокрема, порушень з боку позивача.

У даному випадку відповідачем при прийняті оскаржуваного рішення про визначення коду товару не надано повідомлення декларанту, в якому було б обґрунтовано наявність виявлених митницею порушень правил класифікації, як і доказів та висновків експертних досліджень на підтвердження відповідності товару саме товарній позиції , а не .

Таким чином, рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024 є необґрунтованим, та таким, що прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже як неправомірне підлягає скасуванню.

Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 356 Митного кодексу України взяття проб (зразків) товарів проводиться уповноваженими посадовими особами митного органу на підставі вмотивованого письмового рішення керівника цього митного органу або його заступника.

Наведена відповідачем інтерпретація товарної позиції 7013 не містить характеристик, по яких можливо зробити беззаперечний висновок, що ввезений позивачем товар відноситься саме до цієї товарної позиції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про визначення коду товару прийнято без урахування усіх обставин та без дотримання норм чинного законодавства, що вказує на його протиправність, в зв`язку чим підлягає скасуванню».

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За таких обставин, апеляційний господарський суд зазначає, що в межах справи, що розглядається, в силу ст. 75 ГПК України, не підлягають доказуванню обставини: зміни Львівською митницею опису товару та класифікації його за іншим кодом УКТ ЗЕД, без наведення у рішенні підстав та мотивів для вчинення таких дій, зокрема, порушень з боку ФОП Хабік В.В.; ненадання ФОП Хабік В.В. повідомлення, в якому було б обґрунтовано наявність виявлених митницею порушень правил класифікації, як і доказів та висновків експертних досліджень на підтвердження відповідності товару саме товарній позиції , а не ; неправомірності рішення Львівської митниці про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024, що підтверджено відповідними судовими рішеннями при розгляді справи № 380/15751/24, які набрали законної сили.

З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про встановлення в межах справи № 910/9798/23 обставин протиправної поведінки митного органу, яка виразилась у зміні митних кодів імпортованих товарів позивача, які в подальшому були скасовані рішенням у справі № 380/15751/24.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з протиправними та необґрунтованими рішеннями митного органу щодо зміни митних кодів імпортованих товарів позивача та прийнятті рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024 позивачу довелось вивантажувати товар на митному складі, зберігати його на цьому складі протягом періоду часу, впродовж якого тривала процедура оскарження рішень митного органу, і в подальшому нести додаткові витрати.

Загалом позивачем були понесені додаткові витрати на загальну суму 200 060 грн. Факт понесення позивачем вказаних витрат, в тому числі докази сплати позивачем вказаної суми грошових коштів підтверджуються платіжними інструкціями № 798 від 22.11.2024, № 827 від 16.12.2024, № 416 від 18.12.2024, № 860 від 31.01.2025, № 894 від 28.02.2025, № 895 від 28.02.2025, № 898 від 04.03.2025, № 899 від 04.03.2025, № 914 від 20.03.2025, № 1032 від 27.05.2025, № 1034 від 27.05.2025, № 1035 від 27.05.2025, № 1036 від 28.05.2025.

Відповідний розмір понесених позивачем витрат доведений наявними у матеріалах справи доказами.

На це, як вважає судова колегія, правильно звернув увагу й суд першої інстанції.

За наведених обставин, у зв`язку з протиправною поведінкою митниці, яка виразилась у зміні митних кодів імпортованих товарів позивача, які в подальшому були скасовані рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року, позивач не зміг завершити розмитнення товарів та вимушено поніс додаткові витрати, в тому числі, пов`язані із зберіганням товару, його завантаженням та доставкою, на загальну суму 200 060 грн.

Колегія суддів враховує, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Отже, протиправність рішення Львівської митниці встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, а факт та розмір витрат (200 060 грн.), пов`язаних з розвантаженням вантажу, документального супроводу вантажу на СТЗ, зберігання вантажу, завантаження вантажу, оформлення ДТЗ, позивач, на переконання колегії суддів, довів належними і допустимими доказами.

Аналогічних правомірних висновків дійшов й місцевий господарський суд.

Судова колегія акцентує, що витрати позивача у даному випадку є виправданими та розумними, вони зумовлені протиправним рішенням митного органу та перебувають з ним у прямому причинному зв`язку, оскільки саме протиправність рішення митниці стала підставою для його оскарження в порядку адміністративного судочинства та понесення позивачем відповідних витрат.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Таким чином, у даному випадку наявна шкоди (збитки), протиправна поведінка (рішення) заподіювача шкода (митниці), встановлена рішенням адміністративного суду та не спростована відповідачем, а також причинний зв`язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача шкоди.

Таким чином, оскільки встановленими є всі складові елементи цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення збитків, колегія суддів вважає вмотивованими висновки суду попередньої інстанції про наявність підстав для стягнення з ДМС України збитків у розмірі 200 060 грн.

В межах вказаного судовою колегією також зазначається, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 2 пункту 9 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, згідно пункту 2 якого безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Конституційний суд України у рішенні № 12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Отже, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених на утримання Державної митної служби України чи утворених нею структурних підрозділів.

Таким чином, судом 1-ої інстанції вірно вказано про стягнення заявлених позивачем до стягнення збитків саме з Державного бюджету України.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення в діях митного органу, зокрема: протиправна поведінка митного органу; наявність шкоди, яка складається з вимушених витрат позивача; безпосередній причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями особи, яка її завдала, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позову в повному обсязі та стягнення на користь позивача шкоди з Державного бюджету України, що є ефективним способом захисту порушеного права ФОП Хабік В.В.

У свою чергу, зважаючи на зазначені у цій постанові висновки по суті спору, судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта про: безпідставність тверджень місцевого господарського суду щодо нанесення позивачу майнової шкоди діями митниці; відсутність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям Львівською митницею рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2024 від 11.06.2024 та заподіяною шкодою, пов`язаною із необхідністю нести витрати за зберігання товару на СТЗ; відсутність порушеного права позивача з боку митного органу за захистом якого він звернувся до суду.

Щодо тверджень відповідача про право позивача на звернення із заявою про випуск товару за тимчасовою митною декларацією, яким не скористався останній, то колегією суддів зазначається, що за ч. 1 ст. 260 МК України, якщо декларант не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, він може подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

З огляду на визначення приписами ст. 260 МК України права декларанта подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари, зважаючи на правильне визначення позивачем у поданій ним відповідній вантажній митній декларації коду товару , що вказує на володіння останнім точними відомостями про характеристики товарів, необхідних для заповнення митної декларації, судовою колегією відхиляються, через необґрунтованість, зазначені твердження апелянта щодо безпідставної не реалізації декларантом права звернутися до митного органу із заявою про випуск товарів за тимчасовою декларацією.

У частині аргументів скаржника про те, що Держмитслужба безпідставно визначена відповідачем у даній справі, колегією суддів вказується наступне.

Наказом Держмитслужби від 19.10.2020 № 460 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів» відповідно до статті 211 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» утворено територіальні органи Держмитслужби як відокремлені підрозділи без статусу юридичної особи, зокрема Львівську митницю.

Для правильного вирішення питання щодо належності відповідача необхідно встановити наявність у нього обов`язку відповідати за пред`явленим до нього позовом. Встановлення факту відсутності у відповідача такого обов`язку означає те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Крім того суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу.

Статтею 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

За ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відособлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації як юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу. Необхідно також враховувати, що саме лише зазначення в установчих документах чи положенні про наявність у відокремленого підрозділу права представляти юридичну особу в суді (господарському суді) не свідчить про надання такому підрозділові відповідних повноважень та визначення їх кола.

Таким чином, у спірних правовідносинах, за правилами встановленими процесуальним законодавством, в якості відповідача може виступати юридична особа, або юридична особа в особі її представництва.

Пунктами 1, 4, 5, 7 Положення про Держмитслужбу передбачено, що Державна митна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів.

Держмитслужба реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи.

Держмитслужба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: організовує та забезпечує виконання територіальними органами митних формальностей відповідно до вимог законодавства з питань митної справи; забезпечує та організовує здійснення контролю за дотриманням порядку застосування митних декларацій, що використовуються під час декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України.

Держмитслужба з метою організації своєї діяльності: організовує, координує і контролює діяльність територіальних органів Держмитслужби, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління; забезпечує представництво, самопредставництво інтересів Держмитслужби в судах України.

Держмитслужба здійснює повноваження безпосередньо та через територіальні органи.

З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу до Державної митної служби України, як юридичної особи, та визначено вказану особу відповідачем за поданим позовом, що узгоджується з приписами ГПК України, оскільки остання, з огляду на надані їй завдання, може відповідати за позовом, як центральний орган, який реалізує державну митну політику в питаннях застосування законодавства з питань митної справи.

За вказаного, колегією суддів відхиляються, як невмотивовані, доводи апелянта про безпідставність визначення Держмитслужби (митного органу) в якості відповідача у справі, що розглядається.

Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження в межах заявлених вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято за неповно з`ясованих обставин справи, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, а також недотримання норм процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/9240/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ДМС України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/9240/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 у справі № 910/9240/25 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Державну митну службу України.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков