ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 Справа № 917/2204/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засідання Сьомкіна А. В. розглянувши справу № 917/2204/25

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР", вул. Мечнікова, 3, оф. 306, м. Київ, 01133

відповідача фізичної особи - підприємця Медвідя Андрія Володимировича, с. Бовбасівка, Хорольський район, Полтавська область, 37803

про стягнення 24 140,56 грн,

Без виклику учасників справи

встановив:

Предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором № 011/42411/493369 про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування від 19.12.2018, укладеними між Акціонерним товариством "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" та фізичною особою - підприємцем Медвідем Андрієм Володимировичем, право вимоги за яким було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" за договором від 30.11.2021 № 114/2-47, а пізніше - Товариству з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" за договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Між Акціонерним товариством "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" (далі Банк, АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК") та фізичною особою - підприємцем Медвідем Андрієм Володимировичем (далі Клієнт, відповідач, ФОП Медвідь А. В.) укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 011/42411/493369 від 19.12.2018 (далі - Кредитний договір).

Згідно з умовами п. 1.1. Кредитного договору протягом строку дії Кредиту Банк надає Клієнту можливість використання кредитної лінії (надалі - Кредит) з поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, № НОМЕР_1 ), МФО 350589 (далі - Рахунок), шляхом здійснення платежів в межах Поточного ліміту з Рахунку у разі відсутності (недостатності) на Рахунку грошових коштів.

Максимальний ліміт Кредиту за договором складає 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн (далі - Максимальний ліміт).

В межах Максимального ліміту встановлюється поточний ліміт Кредиту (далі - Поточний ліміт).

На дату укладення Договору Поточний ліміт Кредиту складає 50 000,00 грн. В подальшому Поточний ліміт встановлюється та визначається відповідно до статті 3 Договору.

Згідно з п. 1.2. Кредитного договору строк дії Кредиту (далі - Строк дії Кредиту) - з наступного дня, що слідує за датою укладання Договору (далі - Дата початку кредитування) по 19.12.2020 включно, далі - Дата закінчення кредитування (може змінюватися в порядку, передбаченому Договором).

В пункті 1.3. Кредитного договору сторони договору погодили, що без укладання додаткових угод до договору, Банк має право продовжити строк дії кредиту на 24 календарних місяці, за умови, що на дату закінчення кредитування буде дотримано кожну з наступних умов:

- Банк за 20 робочих днів до останнього робочого дня строку дії кредиту не отримав листа Клієнта про відмову від продовження строку дії кредиту;

- відсутні факти невиконання або неналежного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за договором;

- відсутні умови, передбачені п. 8.2. договору.

Використання Клієнтом за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів, розглядається сторонами як згода Клієнта на продовження строку дії кредитору.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору протягом всього строку фактичного користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплачувати щомісяця Банку проценти, розмір яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 29,9 % річних, крім випадків, передбачених п. п. 2.2. Договору.

Пунктом 3.1. Кредитного договору передбачено, що на умовах Договору, у разу ініціювання Клієнтом операцій по Рахунку з використанням спеціальних платіжних засобів та при відсутності (недостатності) на Рахунку власних коштів Клієнта, Банк зобов`язується надати кредитні кошти шляхом їх безготівкового переказу з позичкового рахунку на рахунок в межах Поточного ліміту та здійснити ініційовану клієнтом операцію. З моменту здійснення таких платежів Банк вважається таким, що надав Клієнту кредит на суму здійснених Банком платежів. При цьому, використання коштів за рахунок кредиту з використанням платіжної картки до рахунку із застосуванням ПІН-коду та/або реквізитів картки (зокрема, номер картки, строк дії картки, код cvv2, тощо), у т. ч. довіреними особами Клієнта, або із застосуванням CIN-коду, при здійсненні видаткових операцій з Рахунку, розглядається Сторонами як використання Кредиту Клієнтом.

Пунктом 5.1. Кредитного договору визначено, що Клієнт зобов`язаний протягом дії Договору здійснювати Погашення заборгованості в порядку, визначеному Договором, шляхом зарахування на Рахунок щомісячного обов`язкового платежу, розрахованого відповідно до умов пункту 5.2. Договору, та здійснити повне (остаточне) Погашення заборгованості не пізніше з Дати закінчення кредитування. Під поняттям "Погашення заборгованості" Сторони розуміють повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування Кредитом, сплати комісій, штрафів та інших платежів, якщо такі матимуть місце, які передбачені Договором, в тому числі відшкодування витрат та збитків Банка, пов`язаних з неналежним виконанням Клієнтом умов Договору.

Відповідно до п. 5.2. Кредитного договору Клієнт зобов`язаний до 10 (десятого) числа включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за першою (з дати укладення Договору). Датою розрахунку процентних платежів, забезпечити на Рахунку наявність коштів для сплати щомісячного обов`язкового платежу в сумі не менше 15 (п`ятнадцяти) відсотків від залишку заборгованості за Кредитом на Дату розрахунку процентних платежів, але не менше фіксованої суми, встановленої відповідними тарифами Банка. При цьому, залишок заборгованості за Кредитом, що береться до розрахунку щомісячного обов`язкового платежу, включає використану суму кредиту, суму нарахованих процентів, комісій та штрафів за всіма видами заборгованості, зменшену на суму не внесеного Клієнтом щомісячного обов`язкового платежу попередніх місяців. В разі недостатності на Рахунку коштів, належних до сплати Клієнтом Банку за Договором в термін виконання зобов`язань Клієнта за Договором, Клієнт вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань за Договором.

Пунктом 12.4. Кредитного договору погоджено, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у 5 років.

Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками (за наявності) і діє до повного виконання ними прийнятих зобов`язань за Договором. Укладання Договору здійснюється в рамках спільної акції, що проводиться Банком та Страховиком, та є підставою для надання Клієнту передбачених Договором спеціальних умов кредитування (п. 13.2 кредитного договору).

На виконання умов Кредитного договору АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" було надано відповідачу кредит в межах кредитного ліміту 50 000,00 грн, яким відповідач користувався, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку за період з 19.12.2018 по 14.12.2021 (а. с. 16 - 38).

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по картковому кредиту за договором № 011/424211/493369 від 19.12.2018, який виконано АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК", загальна заборгованість по договору станом на 30.11.2021 складала 19 471,69 грн, в тому числі: 14 842,35 грн заборгованості за основною сумою боргу та 4 629,34 грн заборгованості за відсотками (а. с. 44).

Пізніше у вказаному кредитному договорі відбулася заміна кредитора. А саме, 30.11.2021 між Акціонерним товариством "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-47 (далі - Договір відступлення-1; а. с. 39-41), відповідно до якого Первісний кредитор відступив на користь Нового кредитора за плату, а Новий кредитор прийняв належні Первісному права вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників (Портфель заборгованості).

Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання Договору зазначені в додатку 1 до договору (Попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною (п. 2.1. Договору відстеплення-1).

В розділі 1 Договору відступлення-1 визначено термін "Дата відступлення Прав вимоги" - дата підписання сторонами відповідного реєстру (ів) боржників, з якої до Нового кредитора переходять відповідні Права Вимоги. Зазначена дата не може передувати даті повного виконання Новим кредитором обов`язку сплатити Первісному кредитору вартості Прав щодо відповідного Реєстру Боржників у порядку, передбаченому п. 3.2. цього Договору.

Загальна вартість Прав Вимоги за Договором (ціна договору) становить 4 774 940,58 грн (п. 3.1. Договору відступлення-1).

Новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за кредитним договором з дати відступлення прав вимоги за умови дотримання вимог чинного законодавства України. При цьому новий кредитор має право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржником грошових зобов`язань, а також право вимоги у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов Кредитного договору (п. 4.1.10 Договору відступлення-1).

Згідно платіжного доручення № 306770027 від 30.11.2021 ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" оплачено АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК" 4 774 940,58 грн згідно договору відступлення права вимоги № 114/2-47 від 30.11.2021 (а. с. 42).

Згідно Реєстру боржників від 15.12.2021, Новому кредитору ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" було відступлено в тому числі:

- право вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором (№ 011/42411/493369 на суму 19 471,69 грн, в тому числі 14 842,35 грн основного боргу та 4 629,34 грн заборгованості за процентами (№ 682 в Реєстрі Боржників) (а. с. 41 зворот - 44).

Також 10.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 (далі - Договір відступлення-2; а. с. 45 - 47), за яким в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступив шляхом продажу Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього Договору (надалі також - Реєстр боржників) (п. 2.1. Договору відступлення-2).

В пункті 5.2. Договору відступлення-2 сторони погодили, що Права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4).

Крім цього, 28.02.2023 року між ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (Сторона-1) та ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (Сторона-2) було підписано Акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023 року (а. с. 48), згідно якого зобов`язання Сторони-1 перед Стороною-2 по договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 в сумі 5 312 491,59 грн припиняються в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог.

Також 04.02.2025 між ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було укладено додаткову угоду № 10/6 до Договору відступлення-2, якою внесено зміни в Реєстр боржників (а. с. 49).

Згідно Реєстру боржників (зі змінами) до Договору відступлення-2 Новому кредитору ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було відступлено в тому числі:

- право вимоги до Медвідя А. В. за Кредитним договором (№011/42411/493369 на суму 24 140,56 грн, в тому числі 14 842,35 грн основного боргу та 9 298,21 грн заборгованості за процентами (№ 55104 в Реєстрі Боржників) (а. с. 52).

За розрахунками позивача загальний розмір заборгованості за спірним Кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви становить 24 140,56 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 14 842,35 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 9 298,21 грн.

Несплата відповідачем вказаної суми боргу стала підставою для звернення позивачем до господарського суду з позовом, який розглядається у цій справі.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

Позивач просить стягнути з відповідача 24 140,56 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 14 842,35 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 9 298,21 грн.

Вказані вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, а також набуттям позивачем права вимоги за вказаним кредитним договором внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги.

Крім цього, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, а саме витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2422,40 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

Юридичними підставами позову є статті 512, 525, 530, 1046, 1049, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України.

Фактичними підставами позову є бездіяльність відповідача в частині повернення суми кредиту на відсотків за його користування.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позовної заяви.

ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 року з урахуванням малозначності цієї справи в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України, відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін, відповідачу встановлено строк для подання відзиву та заперечень, позивачу відповіді на відзив.

Згідно довідки про доставку електронного листа, позивач отримав ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі в електронному вигляді 08.12.25 о 10:41 год.

Копія ухвали від 08.12.2025 року була направлена 08.12.2025 року на адресу відповідача відповідно до інформації з ЄДРЮОФОПтаГФ (а. с. 72) - с. Бовбасівка, Полтавський район (минула назва - Хорольський район), Полтавська область, 37861, однак станом на 10.02.2026 року у суду була відсутня інформація про стан вручення даного поштового відправлення відповідачу, що підтверджується інформацією з сайту АТ "Укрпошта".

У зв`язку із зазначеним 10.02.2026 року суд повторно здійснив направлення копії ухвали від 08.12.2025 року на адресу відповідача (с. Бовбасівка, Полтавський район (минула назва - Хорольський район), Полтавська область, 37861).

16.02.2026 року загальним відділом суду було зафіксовано повернення на адресу суду копій ухвали від 08.12.2025 року, що відповідно направлялися відповідачу 08.12.2025 року та 10.02.2026 року, без вручення з відмітками поштового відділення "адресат відсутній" (відповідно дати відміток АТ "Укрпошта" - 11.02.2026 року та 13.02.2026 року).

Згідно із п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, день належного вручення копії судового рішення може бути встановлений виключно з відповідної відмітки на поштовому повідомленні, або розписки про отримання копії судового рішення (зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №205/1129/19).

Таким чином, керуючись приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України суд приходить до висновку, що днем вручення відповідачу ухвали суду від 08.12.2025 року є 11.02.2026 року. Отже, суд належним чином повідомляв відповідача про розгляд справи.

Відповідач відзив на позов не надав. Встановлені строки для його подання закінчилися.

Згідно з ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України та ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням згаданого вище приписів ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Сторони клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суду не надали.

Після дослідження матеріалів справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з розумності строків розгляду справи, суд ухвалив рішення з огляду на таке.

НОРМИ ПРАВА, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ, ТА ВИСНОВКИ ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ ВИРІШЕННЯ СПОРУ.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У свою чергу частинами 1 та 2 статті 67 ГК України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами статті 530 ЦК України установлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 ЦК України установлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України установлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Приписами статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних відносин зазначає, що між АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" як Банком та ФО-П Медвідем А. В. як Клієнтом виникли господарські зобов`язання, підставою яких є укладений 19.12. 2018 року Кредитний договір.

При цьому АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" як Позикодавцем виконано взяті на себе за умовами Кредитного договору обов`язки та надано грошові коштів ФО-П Медвідю А. В. як Позичальнику у розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується дослідженою в описовій частині рішення випискою по банківському рахунку та розрахунком банківської установи.

Господарський суд зазначає, що наявна у матеріалах справи виписка по рахунку є належним доказом отримання кредитних коштів за договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2022 №336/4796/18, а саме: "для стягнення боргу мало надавати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Із зазначеного висновується, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем кредитних коштів від банківської установи.

Відповідно до пункту 11.1 Кредитного договору Банк у встановленому законодавством України порядку має право без згоди Клієнта відступити свої права вимоги за Договором будь-якій особі або обтяжити ці права іншим чином на умовах Договору.

Згідно із частиною 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття ж 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1).

В свою чергу, частина 1 статті 513 ЦК України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Як зазначалось вище 20.09.2019 30.11.2021 року між АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ" як Первісним кредитором та ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" як Новим кредитором укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-47, за яким до останнього перейшло (відступленно) право вимоги виконання від ФО-П Медвідя А. В. умов Кредитного договору.

Поряд із наведеним, пунктом 1.2 Кредитного договору встановлено, що строк дії Кредиту (Строк дії Кредиту) з наступного дня, що слідує за датою укладання Договору (Дата початку кредитування) по 19.12.2020 включно, далі Дата закінчення кредитування (може змінюватися в порядку, передбаченому Договором).

Пункт 1.3 Кредитного договору визначає, що без укладання додаткових угод до Договору, Банк має право подовжити Строк дії Кредиту на 24 (двадцять чотири) календарні їх місяці за умови, що на Дату закінчення кредитування буде дотримано кожну з наступних умов: Банк за 20 (двадцять) робочих днів до останнього робочого дня Строку дії Кредиту не отримав листа Клієнта про відмову від подовження Строку дії Кредиту; відсутні факти невиконання або неналежного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за Договором: відсутні умови, передбачені пунктом 8.2 Договору; Використання Клієнтом за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів, розглядається Сторонами як згода Клієнта.

Відповідно до наданих суду виписок по банківському рахунку ФО-П Медвідя А. В. впродовж 19.12.2018 - 14.12.2021 здійснено транзакції із використанням наданих Банком коштів, а також зазначено відомості про нарахування штрафу за несвоєчасний обов`язковий платіж, процентів за користування кредитом та/або перевищення кредитного ліміту.

Доказів своєчасного повернення Відповідачем отриманих кредитних коштів станом на дату укладення Договору відступлення №114/2-47 матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене суд виснував про продовження дії кредитного договору на 24 календарних місяці, а саме до 18.12.2022 року.

Відтак 18.12.2022 року є останнім днем строку дії Кредитного договору.

Як встановлено судом 10.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 (далі - Договір відступлення-2; а. с. 45 - 47).

28.02.2023 року між ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (Сторона-1) та ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" (Сторона-2) було підписано Акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023 року (а. с. 48), згідно якого зобов`язання Сторони-1 перед Стороною-2 по договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 в сумі 5 312 491,59 грн припиняються в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог.

04.02.2025 між ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було укладено додаткову угоду № 10/6 до Договору відступлення-2, якою внесено зміни в Реєстр боржників (а. с. 49).

Згідно Реєстру боржників (зі змінами) до Договору відступлення-2 Новому кредитору ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" було відступлено в тому числі:

- право вимоги до Медвідя А. В. за Кредитним договором (№011/42411/493369 на суму 24 140,56 грн, в тому числі 14 842,35 грн основного боргу та 9 298,21 грн заборгованості за процентами (№ 55104 в Реєстрі Боржників) (а. с. 52).

Враховуючи викладене та те, що до ТОВ КОЛЛЕКТ ЦЕНТР як до Нового кредитора перейшло право вимоги виконання від ФО-П Медвідя А. В. умов Кредитного договору, доказів виконання якого останнім до матеріалів справи не представлено, господарський суд керуючись статтями 512, 513, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 629 ,1046, 1049 ЦК України, статтею 193 ГК України та умовами Кредитного договору, Договорів відступлення, вважає, що наявні підстави для стягнення з ФО-П Медвідя А. В. С.С. на користь ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" заборгованість за тілом кредиту у сумі 14 842, 35 грн.

Стосовно процентів (29,9% річних), суд встановив, що при відступлені права вимоги на підставі договору № 114/2-47 від 30.11.2021 було визначено розмір заборгованості відповідача за нарахованими процентами станом на 30.11. 2021 року в сумі 4 629,34 грн.

При передачі права вимоги на підставі договору збільшено розмір зобов`язання в частині заборгованості за процентами до суми 9 298,21 грн у зв`язку з їх нарахуванням за період з 30.11.2021 - 18.12.2022.

Суд враховує, що Кредитний договір передбачає, що протягом всього строку фактичного користування кредитом клієнт зобов`язаний сплачувати щомісяця банку проценти, розмір яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 29,9 % річних (п.2.1. Договору).

У пункті 4.1.10 Договору відступлення права вимоги № 114/2-47 від 30.11.2021 узгоджено, що новий кредитор (ТОВ "Вердикт Капітал") має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за Кредитними договорами, а також право нарахування та стягнення штрафних санкцій.

Враховуючи викладені умови договорів, суд вважає підтвердженим право вимоги нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" на стягнення 29,9 % річних у розмірі 9 298,21 грн.

Відтак, оскільки судом встановлено, що відповідач є таким, що порушив договірні зобов`язання, зокрема, не повернув кредитні кошти та не здійснив в повному обсязі сплату проценті, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь нового кредитора, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" заборгованості за кредитом та процентами є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю в сумі 24 140,56 грн, з яких: 14 842,35 грн заборгованості по тілу кредиту, 9 298,21 грн заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 29,9 % річних.

Судові витрати покладаються на відповідача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також позивач заявляє про понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

З приводу зазначених судових витрат суд зазначає таке.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 1 ст. 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 2 - 4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі про відшкодування витрат на юридичні послуги у господарському судочинстві від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013, в аспекті конституційного звернення щодо можливості віднесення до судових витрат сум, сплачених юридичною особою за послуги, надані їй в господарському судочинстві іншим, ніж адвокат, фахівцем у галузі права, положення частини першої статті 44 Кодексу, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, пов`язані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі в господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.

Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон), згідно якої адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно із Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України (ст.17 Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч.3 ст. 4 Закону).

Згідно наданих до суду документів, 01.07.2024 між ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (Клієнт) і адвокатським об`єднанням "ЛІГАЛ АССІСТАНС" (адвокатське об`єднання) укладено договір про надання правової допомоги №01-07/2024, відповідно п. 1.1. якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно п. 2.1. Договору адвокатське об`єднання на підставі звернення Клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додаткам до цього Договору, приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги, визначеної у розділі 2 Договору.

Договір №01-07/2024 від 01.07.2024 підписано та скріплено печатками сторін.

До Договору №01-07/2024 від 01.07.2024 сторонами підписано Тарифи на послуги, згідно яких визначено види послуг та їх ціна.

01.10.2025 року сторонами оформлено заявку на надання юридичної допомоги №1969 по супроводу примусового стягнення заборгованості з ФО-П Медвідь А. В.

Згідно Витягу з акта № 15 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025 року Виконавцем надано наступні послуги:

- надання усної консультації з вивченням документів - 2 год., вартість 1 год. 2 000,00 грн, всього на суму 4 000,00 грн;

- складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 3 год., вартість 1 год. - 3000,00 грн, всього на суму 9 000,00 грн.

Загальна вартість наданої допомоги становить 13 000,00 грн.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.02.2022 у справі №910/10935/20 та який підтримано Верховним Судом у постанові від 29.10.2024 у справі №911/22/24, укладання договору адвокатом як фізичною особою-підприємцем не позбавляє його статусу адвоката, а тому не впливає на порядок розподілу судових витрат у справі, у разі, якщо наявні докази, що він приймав участь при розгляді справи як адвокат.

Також суд зазначає, що договір про надання правової допомоги, Акт про надання юридичної допомоги є достатніми доказами для підтвердження розміру витрат на адвокатські послуги. Суд не потребує інших доказів, якщо це не передбачено умовами договору.

Такий висновок зробила колегія суддів Касаційного адміністративного суду ВС в постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. Зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому у частині 5 наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначеними частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Така позиція випливає з правових висновків, які викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статі 129 Господарського процесуального кодексу України. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у частинах 5-7 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (з власної ініціативи), так і в частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (за клопотанням сторони).

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Висновки, аналогічні наведеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2024 у справі №902/616/23).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Заперечень відповідача щодо вартості понесених позивачем витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Отже, суд, керуючись критеріями, визначеними у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може з власної ініціативи не розподіляти витрати на правову допомогу повністю або частково на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №357/380/20 сформувала висновок, що з аналізу частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зміст частини третьої статті 141 Господарського процесуального кодексу України є аналогічним змісту частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, керуючись якою суд з власної ініціативи може не розподіляти витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Тобто до критеріїв розподілу судових витрат, передбачених частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відносяться: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (з урахуванням висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №357/380/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22 висловлено правову позицію, відповідно до якої вирішенню заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами на адвокатські послуги.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши надані адвокатом докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 13 000 грн не є розумним з урахуванням складності справи, предмета спору та ціни позову, виходячи зі змісту наданих адвокатами послуг.

З урахуванням змісту та обсягу наданих адвокатом позивача послуг, судом встановлено, що предмет поданого позову є типовим (стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24 140,56 грн), справа не відноситься до категорії складних, тож об`єктивно не потребує для адвоката значних зусиль для підготовки позовної заяви, розрахунку позову та тривалого аналізу судової практики з цього приводу, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

З огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, суд вважає що розмір заявлених витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 13 000,00 грн є завищеним, необґрунтованим та непропорційним до предмету спору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн, оскільки такий розмір, на переконання суду, з урахуванням ціни позову відповідатиме критеріям обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 20, 24, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-240, 250-252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Медвідя Андрія Володимировича (с. Бовбасівка, Хорольський район, Полтавська область, 37803, РНОКПП НОМЕР_2 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, м. Київ, 01133, ) основну заборгованість (тіло кредиту) у сумі 14 842,35 грн та заборгованість за відсотками (29,9 % річних) у сумі 9298,21 грн, витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 03.03.2026 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О. М. Тимощенко