ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"10" березня 2026 р. Справа № 916/820/26

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

дослідивши матеріали заяви ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» від 06.03.2026 за вх.№2-439/26 про забезпечення позову по справі №916/820/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» (04116, м. Київ, вул. Шулявська, 5, ) в особі філії «Інфоксводоканал» (65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5, ) до Міського комунального підприємства «Теплодарводоканал» (65490, Одеська обл., м. Теплодар, вуо. Польова, буд. 1, ) про стягнення 1 529 135,67 грн,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2026 за вх.№ 840/26 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю ІНФОКС в особі філії Інфоксводоканал до Міського комунального підприємства Теплодарводоканал про стягнення 1 529 135,67 грн за договором №36935 від 14.01.2021 про закупівлю послуг централізованого водопостачання.

Ухвалою суду від 09.03.2026 відкрито провадження у справі №916/820/26; постановлено розглядати справу №916/820/26 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову від 06.03.2026 за вх.№2-439/26, в якій заявник просить суд забезпечити позов шляхом накладання арешту на грошові кошти Міського комунального підприємства «Теплодарводоканал» (65490, Одеська обл., м. Теплодар, вул. Польова, буд. 1, ) в розмірі 1 529 135,67 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках Відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що відповідач систематично порушує умови договору № 36935 від 14.01.2021 щодо своєчасної оплати наданих послуг. Протягом тривалого часу на особовому рахунку відповідача обліковується заборгованість, яка має постійний характер, оскільки здійснювані ним платежі не покривають нарахувань за спожиті послуги, що підтверджується довідкою про розрахунки з відповідачем. Відповідно до пункту 4.10 договору № 36935 від 14.01.2021 у разі наявності заборгованості сплачені відповідачем кошти зараховуються у такій черговості: у першу чергу в рахунок погашення пені, у другу в рахунок погашення заборгованості за надані послуги, і лише після цього в рахунок поточних платежів. При цьому з боку відповідача не вчинено жодних дій, спрямованих на врегулювання питання погашення наявної заборгованості. Разом з тим покриття витрат, що виникають у процесі діяльності ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал», а також фінансування господарської діяльності підприємства здійснюється за рахунок тарифів на послуги водопостачання та водовідведення. В умовах дії воєнного стану на території України спостерігається постійне зростання дебіторської заборгованості, а також збільшення витрат підприємства на оплату реагентів, коагулянтів, знезаражувальних речовин, електроенергії, пального та інших витратних матеріалів, а також на виконання невідкладних робіт з ремонту та утримання мереж систем водопостачання та водовідведення. З огляду на викладене заявник вважає, що застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти МКП «Теплодарводоканал» у розмірі 1 529 135,67 грн, які знаходяться на рахунках відповідача в банківських установах, є обґрунтованим, співмірним із заявленими позовними вимогами та безпосередньо пов`язаним із предметом спору.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За положеннями ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Заява про забезпечення позову у вигляді арешту на морське судно розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження після її подання без повідомлення особи, яка подала заяву, та особи, яка є відповідальною за морською вимогою. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову. Якщо на момент постановлення ухвали про арешт судна позов по суті морської вимоги до особи, яка є відповідальною за морською вимогою, не поданий, в ухвалі про арешт судна суд зазначає строк, протягом якого особа, що подала заяву про арешт морського судна, зобов`язана подати такий позов та надати відповідне підтвердження суду (ч.ч.1, 2, 3, 5, 6 ст.140 ГПК України).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника по забезпеченню позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Також заходи забезпечення позову не є додатковим засобом відповідальності або стимулювання відповідача до виконання певних дій, а діють виключно як засіб забезпечення ефективного вирішення існуючого спору та реального виконання рішення суду.

Так, предметом позову по даній справі є вимоги майнового характеру, а саме: стягнення з Міського комунального підприємства «Теплодарводоканал» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» заборгованості за послуги водопостачання, абонентське обслуговування за період з 01.11.2025 по 01.03.2026 у розмірі 1 529 135,67 грн за договором №36935 від 14.01.2021 про закупівлю послуг централізованого водопостачання.

Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч.2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарського процесуального кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Вищевикладене відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Право на ефективний засіб юридичного захисту встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії, було зазначено що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1,2 та 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому підстава вжиття заходів забезпечення позову, як ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, також має бути підтверджена відповідними доказами, які б підтверджували обставини, на які посилається заявник, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість того, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Право на ефективний засіб юридичного захисту встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. у справі Пантелеєнко проти України засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії, було зазначено що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, тоді як заборона на здійснення реєстраційних дій у відношенні нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Відповідно до абзацу 4 ч.2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 підкреслює, що суди мають оцінювати ризики ускладнення захисту прав у межах одного провадження.

Також, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у своєму рішенні від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 зазначила, що відсутність забезпечувальних заходів може порушити право на справедливий і ефективний захист, оскільки позивач може не реалізувати свої права в межах одного судового розгляду.

Відповідно до відповіді № 2438763 від 10.03.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності МКП «Теплодарводоканал» є: 1) 82.99 надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; 2) 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 3) 36.00 забір, очищення та постачання води; 4) 37.00 каналізація, відведення й очищення стічних вод (основний).

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду чи ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен виходити з необхідності забезпечення розумності, обґрунтованості та співмірності заявленого заходу забезпечення позову із заявленими вимогами, а також враховувати баланс інтересів сторін та інших осіб, яких можуть стосуватися відповідні заходи.

Отже, як встановлено судом вище, предмет позову у даній справі є саме вирішення спору щодо стягнення з МКП «Теплодарводоканал» заборгованості за послуги водопостачання, абонентське обслуговування за період з 01.11.2025 по 01.03.2026 у розмірі 1 529 135,67 грн за договором № 36935 від 14.01.2021. Разом з тим судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основними видами економічної діяльності МКП «Теплодарводоканал» є: 36.00 забір, очищення та постачання води та 37.00 каналізація, відведення й очищення стічних вод (основний вид діяльності). Отже, відповідач є комунальним підприємством, діяльність якого безпосередньо пов`язана із забезпеченням населення життєво необхідними житлово-комунальними послугами, зокрема централізованим водопостачанням та водовідведенням. Відтак, накладення арешту на грошові кошти такого підприємства може призвести до суттєвого обмеження можливості здійснення ним поточної господарської діяльності, зокрема проведення розрахунків за електроенергію, реагенти, паливно-мастильні матеріали, оплату праці працівників, виконання ремонтних робіт на мережах водопостачання та водовідведення, що є необхідними для безперебійного функціонування відповідної інфраструктури. При цьому суд враховує, що безперебійне функціонування систем водопостачання та водовідведення має суспільно важливий характер, оскільки забезпечує життєві потреби населення та функціонування об`єктів соціальної інфраструктури. Так, у постановах Верховного Суду, зокрема від 12.05.2020 у справі № 914/1570/19 та від 15.09.2021 у справі № 910/2016/21, зазначено, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд повинен враховувати наслідки їх застосування для господарської діяльності відповідача та інших осіб, а також недопустимість створення ситуації, за якої забезпечення позову фактично призводить до блокування діяльності підприємства. Разом з тим, слід відмітити, що сам по собі факт наявності заборгованості та порушення умов договору не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Отже, заявлений захід забезпечення позову не відповідає критеріям необхідності, співмірності та обґрунтованості, а його застосування може призвести до непропорційного втручання у діяльність комунального підприємства та створити ризик порушення прав і законних інтересів невизначеного кола осіб споживачів послуг водопостачання та водовідведення. З огляду на викладене суд доходить висновку, що підстав для задоволення заяви ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» від 06.03.2026 за вх.№2-439/26 про забезпечення позову по справі №916/820/26 не вбачається.

Керуючись ст.136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» від 06.03.2026 за вх.№2-439/26 про забезпечення позову по справі №916/820/26.

5. У відповідності до ч.2 ст.235 ГПК України ухвала набрала законної сили 10.03.2026 та згідно ч.8 ст.140, ч.2 ст.254, п.4 ч.1 ст.255 ГПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя І.А. Малярчук