РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2026Справа №910/12204/25

За позовомКомунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні позивача:Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
простягнення заборгованості у розмірі 11 546 786,00 грн
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники учасників справи:
від позивача:Цимбаліст В.В.
від відповідача:не з`явився
від третьої особи:Онищенко Т.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2025 року Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про стягнення заборгованості у розмірі 11 546 786,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" стверджує, що в силу пунктів 2.1, 2.2 Попереднього договору №б/н про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 23.07.2020 у Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві наявний обов`язок із сплати на користь позивача відшкодування упущеної вигоди у вигляді неотриманого доходу від оренди нежитлових приміщень - нежитлової будівлі площею 5 511,3 кв.м. в буд. №25-27-А літер А по вул. Якуба Коласа в місті Києві за період з 01.04.2021 по 31.08.2025 у розмірі 11 546 786,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2025 відкрито провадження у справі №910/12204/25; вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору; підготовче засідання призначено на 04.11.2025.

17.10.2025 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві в системі "Електронний суд" сформовано відзив на позов, в якому відповідач вказав, що правові підстави користування приміщенням та земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 25-27-А підтверджуються рішеннями Київської міської ради (від 29.05.2003 №506/666 та від 21.12.2006 №325/382), актами Президента України та наказами Державної судової адміністрації України. Відповідач вказує, що після здійснення реконструкції спірної будівлі, остання так і не була передана до сфери управління Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, попри пряму вимогу рішень Київради та умов інвестиційних договорів. На думку відповідача, реконструйована будівля по вул. Якуба Коласа, 25-27-А: створена з безпосередньою участю Управління; розташована на земельній ділянці, що перебуває у його постійному користуванні; призначена для розміщення Святошинського районного суду м. Києва; підлягає безоплатній передачі до сфери управління Територіального управління ДСА України в порядку, визначеному законодавством. Разом з тим, відповідач вказує, що із умов рішень Київради та договорів випливає, що передача будівлі мала відбутися не як оренда, а як безоплатна передача до сфери управління Територіального управління ДСА України в м. Києві - для розміщення суду як органу державної влади. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 02.09.2019 (справа №911/1274/18) та від 05.02.2020 (справа №910/2770/19), відповідач вказує, що попередній договір не набуває статусу основного і не створює зобов`язань зі сплати орендної плати, навіть за наявності погоджених умов. Також відповідач вказує, що аналогічні вимоги між сторонами вже були предметом судового розгляду у справі №910/5531/21, в межах якої судами було відмовлено в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", в той час як позов у справі №910/12204/25 є повторним пред`явленням аналогічних вимог без нових юридичних підстав або нововиявлених обставин, що суперечить принципам правової визначеності та остаточності судових рішень (res judicata). З огляду на наведене відповідач просить суд на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України закрити провадження у цій справі у зв`язку з наявністю рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/5531/21, яке набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 175 ГПК України.

22.10.2025 Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" було сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що рішенням Київської міської ради від 29.05.2003 №506/666 було передано в управління Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в м. Києві будинок на вул. Якуба Коласа, 27 загальною площею 1 550,9 кв.м., в той час як згідно попереднім договором від 23.07.2020 №б/н та актом приймання-передачі нерухомого майна від 23.07.2020 відповідачу було передано в користування об`єкт оренди площею 5 511,30 кв.м. в будинку №25-27-А літер А на вул. Якуба Коласа, який перебував та перебуває у господарському віданні позивача. Крім того, позивач звертає увагу суду, що рішення Київської міської ради від 29.05.2003 №506/666 втратило чинність згідно рішення Київради від 08.07.2021 №1595/1636 "Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва". Також позивач стверджує, що попередній договір №б/н від 23.07.2020 містить всі істотні умови, передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 635, 793, 794 ЦК України, а також п. п. 2.1, 2.2 цього договору передбачено, що відповідач щомісячно відшкодовує позивачу упущену вигоду у вигляді неотриманого доходу від оренди нежитлових приміщень внаслідок користування ними відповідачем з 09 липня 2020 року.

24.10.2025 через систему "Електронний суд" від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли пояснення, в яких третя особа вказує, що підтримує позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" повністю та просить його задовольнити.

27.10.2025 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві в системі "Електронний суд" сформовано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує, що різниця між первісною площею (1 550,9 кв.м.) та площею після реконструкції (5 511,3 кв.м.) обумовлена реалізацією інвестиційного договору та програмою розширення та модернізації приміщень для потреб судів, що є законно та підтверджено документально. Також відповідач вказує, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №910/5531/21, яка набрала законної сили, підтвердила, що Управління має законні підстави користуватися нежитловим приміщенням по вул. Якуба Коласа, 25-27-А. Крім того, відповідач вказує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/20256/21 встановлено, що рішення Київської міської ради від 08.07.2021 №1595/1636 не породжує жодних правових наслідків у частині скасування рішення №506/666 від 29.05.2003 щодо об`єктів, які перебувають в управлінні Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. До того ж відповідач вказує, що попередній договір має характер зобов`язання укласти майбутній договір на погоджених умовах, а тому не породжує майнових зобов`язань і не може бути підставою для стягнення коштів. У запереченнях відповідач повторно просив закрити провадження у справі №910/12204/25 відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з наявністю рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 у справі №910/5531/21, яке набрало законної сили, за тих самих сторін, щодо того самого предмета та з тих самих підстав, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, а у разі відмови в закритті провадження - відмовити в задоволенні позову.

В підготовчому засіданні, призначеному на 04.11.2025, в якому взяли участь представники учасників справи, судом було поставлено представникам Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) питання щодо наявності відводів складу суду, на яке представники учасників справи відповіли заперечно. Зокрема суд повідомив учасникам справи, що на його розгляді вже перебувала справа між тими самими учасниками у тих самих правовідносинах, проте її предметом було оскарження п.п. 1, 2, 3 рішення Київської міської ради від 23.02.2017 №946/1950 "Про повернення приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва із сфери управління державних установ і організацій" в частині (з 01 хв. 21 сек. по 01 хв. 39 сек. аудіозапису судового засідання від 04.11.2025).

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, з огляду на недоведеність наявності тотожного спору; запропоновано учасникам справи надати пояснення з відповідними доказами щодо користування майном іншими судами у місті Києві; встановлено учасникам справи строк для надання пояснень - до наступного засідання; оголошено перерву в підготовчому засіданні до 04.12.2025.

При цьому, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, судом було роз`яснено учасникам справи, що періоди, за які заявлено до стягнення упущену вигоду, у справі №910/5531/21 та у справі №910/12204/25 є різними, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у даній справі, оскільки в даних спорах наведені різні підстави позову (заявлені різні періоди нарахування упущеної вигоди).

03.12.2025 Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" було сформовано в системі "Електронний суд" додаткові письмові пояснення, в яких позивач вказує, що крім нежитлової будівлі площею 5 511,3 кв.м. в будинку №25-27-А літер А на вул. Якуба Коласа Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві орендує нежитлові приміщення комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебувають на балансі позивача, за наступними адресами:

- просп. Червоної Калини (колишня назва - просп. В. Маяковського), 5 в літер В (Договір оренди від 12.09.2023 №2543-2, орендована площа - 292,00 кв. м);

- вул. Юлії Здановської (колишня назва - вул. Ломоносова), 10 літер А (Договір оренди від 10.07.2024 №3916, орендована площа 478,10 кв. м);

- вул. Дегтярівська, 31 літер А (Договір оренди від 14.02.2022 №2901-1, орендована площа - 277,70 кв. м).

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 встановлено учасникам справи строк для подання доказів щодо обставин, на які посилається позивач - до 01.01.2026; відкладено підготовче засідання на 13.01.2026.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення засідання з огляду на відсутність доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у своєму клопотанні; визнано обов`язковою явку представника відповідача в наступне засідання; звернуто увагу керівника Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві ОСОБА_1 на необхідність забезпечення участі представника відповідача у засідання та на недопустимість подачі необґрунтованих клопотань про відкладення засідань; повторно запропоновано відповідачу надати пояснення з відповідними доказами щодо користування майном іншими судами у місті Києві та щодо відмінності даних правовідносин з таким нерухомим майном; зобов`язано керівника Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві ОСОБА_1 надати пояснення щодо підстав укладання попереднього договору про передачу комунального майна територіальної громади міста Києва в оренду від 23.07.2020 (яка мета укладання та які правові підстави попереднього взяття зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування відповідним нерухомим майном); встановлено строк для надання пояснень - до наступного засідання; відкладено підготовче засідання на 27.01.2026.

23.01.2026 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві в системі "Електронний суд" сформовано заяву про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/12204/25 (зареєстрована в комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду" 26.01.2026 о 09 год. 18 хв.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у задоволенні заяви Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/12204/25 відмовлено.

27.01.2026 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві в системі "Електронний суд" сформовано клопотання, в якому повідомлено, що ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. З 01.01.2026 виконання обов`язків начальника Територіального управління покладено на ОСОБА_2 . Відповідач повторно наголошує, що попередній договір від 23.07.2020 не тягне за собою жодних правових наслідків, оскільки не було дотримано встановленої законом форми та порядку його державної реєстрації, а також не був укладений основний договір оренди на підставі попереднього договору.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 27.01.2026 долучено подані відповідачем докази до матеріалів справи; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи 910/5531/21; закрито підготовче провадження у справі №910/12204/25; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; призначено розгляд справи №910/12204/25 по суті на 19.02.2026.

16.02.2026 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві в системі "Електронний суд" сформовано клопотання про призначення у справі №910/12204/25 судової почеркознавчої експертизи, проведення якої відповідач просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз або іншій державній спеціалізованій експертній установі, для встановлення чи виконано підпис від імені уповноваженої особи Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на попередньому договорі від 23.07.2020 №б/н саме цією особою. З метою проведення експертизи відповідач просив суд витребувати у КП "Київжитлоспецексплуатація" оригінал попереднього договору від 23.07.2020 №б/н та зупинити провадження у справі №910/12204/25 до отримання судом висновку експерта.

18.02.2026 Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" було сформовано в системі "Електронний суд" заперечення щодо проведення почеркознавчої експертизи, в яких позивач вказує, що попередній договір Б/Н від 23.07.2020 був підписаний зі сторони орендодавця - заступником директора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Сокур А.В., зі сторони орендаря - начальником Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві - ОСОБА_1. зі сторони підприємства-балансотуримувача - заступником начальника Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Місієнко В.В. З часу підписання попереднього договору відповідач жодного разу не інформував позивача про те, що уповноважена особа відповідача не підтверджувала або заперечувала факт його підписання. Крім того, позивач звертає увагу суду, що уповноважена особа відповідача своїм листом від 24.06.2021 вих. №5-2584/21 зверталась до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" з проханням здійснити відшкодування на рахунок відповідача грошових коштів, оскільки завищений розмір місячного відшкодування орендної плати ТУ ДСА України в м. Києві за договорами оренди нежитлових приміщень №2543 та №2901 та за попереднім договором Б/Н від 23.07.2020, що було встановлено за результатами проведеної Державною аудиторською службою України зустрічної звірки у позивача.

В призначене на 19.02.2026 судове засідання з`явились представники позивача та третьої особи, надали пояснення по суті спору, за змістом яких Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" та Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.

Відповідач явку свого представника в призначене на 19.02.2026 судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час засідання був повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, згідно якого ухвала суду від 27.01.2026 про повідомлення місця, дати та часу судового засідання була доставлена до електронного кабінету Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві 27.01.2026 о 21 год. 10 хв., про що судом було отримано інформацію 28.01.2026 о 10 год. 39 хв.

Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Таким чином, керуючись приписами п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що днем вручення відповідачу ухвали суду від 27.01.2026 є 28.01.2026.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на належне повідомлення відповідача про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/12204/25 та про призначене на 19.02.2026 судове засідання, суд, керуючись приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, прийшов до висновку про можливість розглянути справу за відсутності представника Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, з огляду на відсутність підстав для призначення судової експертизи у даній справі.

Постановляючи дану протокольну ухвалу про відмову в призначенні судової експертизи, судом враховано, що попереднім начальником Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві ОСОБА_1. направлявся Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" лист від 24.06.2021 вих. №5-2584/21, в якому містилось посилання на укладений сторонами попередній договір від 23.07.2020 №б/н, що свідчить про визнання останнім факту укладення спірного договору. Крім того, судом також враховано розгляд Господарським судом міста Києва кількох справ (зокрема справи №910/5531/21) між КП "Київжитлоспецексплуатація" та ТУ ДСА України в місті Києві у спорах, що виникали у зв`язку/на підставі попереднього договору від 23.07.2020 №б/н, проте жодна із сторін не ставила під сумнів факт укладення даного договору. Натомість ТУ ДСА України в місті Києві поставила питання про підписання ОСОБА_1 спірного договору лише після звільнення з посади начальника останнього. Також судом враховано, що Святошинський районний суд міста Києва заїхав у спірні приміщення на підставі акту, підписаного тією самою особою - ОСОБА_1 і загальновідомим фактом є те, що цей суд на даний час перебуває у спірному приміщенні, тому, на думку суду, відсутня необхідність у спеціальних знаннях для встановлення факту правомочності перебування Святошинський районний суд міста Києва у приміщеннях в буд. №25-27-А літер А по вул. Якуба Коласа в місті Києві .

В судовому засіданні 19.02.2026 судом завершено розгляд справи №910/12204/25 по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи (в тому числі наданих у попередніх засіданнях по справі), всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.1973 створено Ленінградський районний народний суд міста Києва, який розташовувався за адресою: м. Київ, проспект 50-річчя Жовтня, 10-Е, а з 1985 року - м. Київ, вул. Якуба Коласа, 27-А.

З метою створення належних умов для здійснення правосуддя, а також ураховуючи вкрай незадовільний стан забезпечення приміщеннями значної частини судів розпорядженням Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 "Про забезпечення судів приміщеннями" доручено Кабінету Міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, головам обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій вирішити питання щодо забезпечення приміщеннями судів, розташованих в аварійних приміщеннях та приміщеннях, що не відповідають вимогам судочинства, і зазначених у Додатках №1 і №2.

Зокрема у відповідності до розпорядженням Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 рекомендовано головам міських, селищних рад вжити заходів щодо забезпечення приміщеннями судів, які знаходяться на території відповідних рад і зазначені в Додатках №1 і №2.

Відповідно до Указу Президента "Про внесення змін до Мережі та кількісного складу суддів місцевих судів" від 18.10.2001 №990/2001 ліквідовано Ленінградський районний суд міста Києва та утворено Святошинський районний суд міста Києва у складі 28 суддів.

Рішенням Київської міської ради від 24.04.2003 №368/528 "Про міську програму сприяння в забезпеченні діяльності судів загальної юрисдикції та інших судових органів у місті Києві на 2003- 2005 роки" передбачено заходи щодо реконструкції та будівництва нових приміщень для судів столиці.

Рішенням Київської міської ради від 29.05.2003 №506/666 "Про передачу в управління судам, Державній судовій адміністрації України та Територіальному управлінню державної судової адміністрації в м. Києві нежилих будинків та нежилих приміщень" Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в місті Києві передано приміщення по вул. Якуба Коласа, 27, площею 1 550,9 кв.м., для розміщення Святошинського районного суду міста Києва.

07.04.2006 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (замовник), КП "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" (служба замовника) та ТОВ "ВВ Інвест" (інвестор) укладено Інвестиційний договір №11, предметом якого була реалізація інвестиційного проекту з реконструкції та будівництва будинків, зокрема побудова 4 000 кв.м. приміщень для розміщення Святошинського районного суду міста Києва.

Рішенням Київської міської ради від 21.12.2006 №325/382 "Про надання територіальному управлінню державної судової адміністрації в місті Києві земельної ділянки для реконструкції, експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі на вул. Якуба Коласа, 25 - 27-а у Святошинському районі м. Києва" надано Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в місті Києві у постійне користування земельну ділянку площею 0,36 га для реконструкції, експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі на вул. Якуба Коласа, 25-27-а у Святошинському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв`язку з балансовою належністю адміністративної будівлі (наказ Державної судової адміністрації України від 24.10.2003 №535, акти приймання - передачі від 03.08.2004).

21.03.2008 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (замовник), ТОВ "ВВ Інвест" (інвестор) та Управлінням укладено Договір про виконання підпункту 2.6.5 Інвестиційного договору №11 від 07.04.2006, яким визначено, що після введення об`єкта в експлуатацію він має бути прийнятий до комунальної власності територіальної громади м. Києва з подальшою передачею в управління Територіальному управлінню ДСА України в м. Києві.

28.01.2020 між Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві та ТОВ "ВВ Інвест" укладено Договір пайової участі №04 у створенні та розвитку соціальної інфраструктури щодо реконструкції адміністративної будівлі на вул. Якуба Коласа, 25-27-А.

22.05.2020 спірну будівлю введено в експлуатацію на підставі сертифіката серії КВ №99.

23.07.2020 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-1), Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві (сторона-2) та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (сторона-3) був укладений Попередній договір №б/н про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (надалі - Попередній договір), у відповідності до п. 1.1 якого сторони, за умови виконання п. 1.3 цього Договору, зобов`язуються укласти в порядку та на умовах визначених цим Договором, але не пізніше ніж до 09.07.2021 Договір про передачу в оренду нерухомого майна територіальної громади м. Києва, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Якуба Коласа,25-27-А літера А, для розміщення Святошинського районного суду міста Києва (Основний договір). Бюджетна установа, яка утримується за рахунок державного бюджету.

У пункті 1.2 Попереднього договору вказано, що в оренду буде переданий нежитловий будинок згідно з викопіюванням з поповерхового плану загальною площею: 5511,30 кв.м., ., в т. ч. підвал-886, 80 кв. м., 1 поверх - 937,40 кв. м, 2 поверх - 906,90 кв.м. 3 поверх - 430,10 кв.м., 4 поверх - 459,60 кв.м., 5 поверх - 459,60 кв.м., 6 поверх - 458,20 кв.м., 7 поверх - 451,60 кв.м., технічний поверх - 465,10 кв.м., набудова - 56 кв.м. за адресою: вулиця Якуба Коласа, 25-27-А літер А, для розміщення Святошинського районного суду міста Києва. Бюджетна установа, яка утримується за рахунок державного бюджету.

Основний договір укладається в майбутньому з стороною-2 в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03.06.2020 №483 (п. 1.3 Попереднього договору).

У пункті 2.1 Попереднього договору сторони домовились, що сторона-2 щомісячно відшкодовує стороні-3 упущену вигоду у вигляді неотриманого доходу від оренди нежитлових приміщень, зазначених в п. 1.2 договору, внаслідок користування ними стороною-2 з 09.07.2020.

Згідно п. 2.2 Попереднього договору вартість, визначена на підставі залишкової балансової вартості, станом на 31.07.2020 становить за 1 кв.м. 9 440,86 грн, всього: 52 031 395 грн. Розмір місячного відшкодування, визначеного в п. 2.1 договору, встановлено на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку липень 2020 року: 23,60 грн за 1 кв.м площі, що в цілому складає: 130 078,48 грн.

Розмір місячного відшкодування зазначеного в п. 2.2 договору за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 2.3 Попереднього договору).

У пункті 2.4 Попереднього договору вказано, що додатково до місячного відшкодування, зазначеного в п. 2.2 договору нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується стороною-2 разом із місячним відшкодуванням.

Пунктом 2.5 Попереднього договору встановлено, що розрахунок здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок сторони-3 за реквізитами вказаними в договорі щомісячно та не пізніше 5 числа поточного місяця за поточний місяць.

У пункті 2.6 Попереднього договору сторони домовились, що сторона-2 самостійно сплачує вартість фактично спожитих комунальних послуг постачальникам таких послуг, які надаються за окремими договорами, укладеними стороною-2 з цими організаціями (водопостачання, каналізація, газ, електрична та теплова енергія, вивіз сміття і т. п.), за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання.

Відповідно п. 4.1 Попереднього договору сторона-2 відшкодовує стороні-3 збитки, спричинені погіршенням стану або знищенням нерухомого майна визначеного згідно п. 1.1 договору за умови не здійснення стороною-2 страхування нерухомого майна, передбаченого п. 3.2.3.

Сторони домовилися, що умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення. Строк дії договору встановлюється з 09.07.2020 до укладення в установленому порядку між сторонами Основного договору, але не пізніше, ніж до 09.07.2021 (п. 5.1 Попереднього договору).

23.07.2020 Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (сторона-1), Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві (сторона-2) та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (сторона-3) підписаний акт приймання-передачі нерухомого майна, в якому зафіксовано передання Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в місті Києві та прийняття останнім у користування згідно з Попереднім договором приміщення у нежилому будинку, що перебувають на балансі Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", загальною площею 5 511,3 кв.м. (в т.ч. підвал-886, 80 кв. м., 1 поверх - 937,40 кв. м, 2 поверх - 906,90 кв.м. 3 поверх - 430,10 кв.м., 4 поверх - 459,60 кв.м., 5 поверх - 459,60 кв.м., 6 поверх - 458,20 кв.м., 7 поверх - 451,60 кв.м., технічний поверх - 465,10 кв.м., набудова - 56 кв.м.), розташоване за адресою: м. Київ, вул. Якуба Коласа, 25-27-А літера А.

Спір у справі виник у зв`язку із твердженнями позивача про наявність у відповідача обов`язку із відшкодування Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" упущеної вигоди у вигляді неотриманого доходу у розмірі 11 546 786,00 грн від оренди нежитлових приміщень - нежитлової будівлі площею 5 511,3 кв.м. в буд. №25-27-А літер А по вул. Якуба Коласа в місті Києві за період з 01.04.2021 по 31.08.2025 у розмірі 11 546 786,00 грн, якими користується Святошинський районний суд міста Києва.

Таким чином, перед судом постало питання характеру користування Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві спірними приміщеннями для розміщення Святошинського районного суду міста Києва.

Головним питанням на, яке має надати відповідь суд, є "Чи має платити Територіальне управління Державної судової адміністрації в місті Києві за користування спірним майном?".

Обставини користування Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві спірними приміщеннями для розміщення Святошинського районного суду міста Києва у спірний період (з 01.04.2021 по 31.08.2025) не заперечуються учасниками спору та є загальновідомими обставинами.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомі факти не потребують доказування тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту. Але крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу (постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3946/16 та від 26.10.2021 у справі №922/3990/19).

Доводи Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація":

- майно комунальної форми власності, і за рахунок комунальних коштів проведено реконструкцію суду у 2006-2020 роках, збільшено площу будівлі з 1 550,9 кв.м. до 5 111,3 кв.м.;

- ТУ ДСА в м. Києві уклало Попередній договір, за яким зобов`язалося укласти договір оренди, а до укладання такого договору відшкодовувати упущену вигоду (в розмірі орендної плати);

- керівник ТУ ДСА в м. Києві підписав акт приймання-передачі майна (додаток до Попереднього договору) та погодив розрахунок розміру плати за користування майном;

- договір оренди не укладено, грошові кошти за користування комунальним майном не сплачуються.

Доводи Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві:

- користування майном здійснюється на підставі розпорядження Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 та указу Президента України від 18.10.2001 №990/2001, рішень Київської міської ради від 29.05.2003 №506/666 та від 21.12.2006 №325/382, якими передано відповідачу приміщення площею 1 550,9 кв.м. для розміщення Святошинського районного суду міста Києва. Ці рішення продовжують діяти і є правовою підставою користування майном;

- Київська міська рада надала відповідачу земельну ділянку для реконструкції та експлуатації будівлі суду;

- з 2007 по 2020 роки містом здійснено реконструкцію будівлі, яка не була передана відповідачу, хоча повинна безоплатно бути передана до сфери управління відповідача;

- договір оренди між сторонами не був укладений, а Попередній договір не набув статус чинного правочину, обов`язки по сплаті орендних платежів не виникли;

- Верховний Суд у постановах від 02.09.2019 (справа №911/1274/18) та від 05.02.2020 (справа №910/2770/19) підтвердив, що попередній договір не набуває статус основного договору і не створює зобов`язань з оплати орендної плати, а держава забезпечує функціонування судів та належні умови їх функціонування без умов оренди;

- позов у даній справі направлений на повторення вже вирішених вимог без нових юридичних підстав, що суперечить принципу правової визначеності та остаточності судових рішень, адже аналогічні вимоги вже були предметом судового розгляду у справі №910/5531/21, яке містить преюдиційні обставини.

- позивачем не доведено наявності упущеної вигоди.

В процесі розгляду справи, позивач надав три договори оренди, укладені з відповідачем після озвученої практики Верховного Суду, для забезпечення діяльності Шевченківського, Деснянського та Голосіївського районних судів міста Києва, що на його думку, спростовує твердження відповідача про виключно безоплатність користування комунальним майном для розміщення судів.

Відповідач в свою чергу поставив під сумнів підпис керівника ТУ ДСА в м. Києві на Попередньому договорі, клопочучи про проведення почеркознавчої експертизи, не оспорюючи підпис цієї ж особи на акті приймання-передачі майна та розрахунку плати за користування майном.

Щодо загрози функціонування судів, суд зазначає наступне.

Відповідач з посиланням на постанову Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №910/2770/19 вказує, що держава забезпечує функціонування судів та належні умови їх функціонування без умов оренди.

Дійсно, відповідно до положень статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Згідно статті 130 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи із того, що Київська міська рада хоч і наділена власними самоврядними повноваженнями, її дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися із наведеними положеннями Конституції України, діями відповідних державних органів щодо забезпечення належних умов для функціонування судів, видатками на утримання судів, що передбачені у Державному бюджеті України.

Без дотримання цих умов може бути поставлено під загрозу саме функціонування судів, а відтак і здійснення правосуддя.

Проте справа №910/2770/19 не є подібною справі №910/12204/25, оскільки між ними наявні істотні відмінності у обставинах справи та характері правовідносин, які фактично виникли між сторонами, оскільки, по-перше, на відміну від обставин у справі №910/2770/19, у справі №910/12204/25 первісно Київська міська рада передала відповідачу для розміщення суду будівлю площею 1 550,9 кв.м., а жодного рішення про передачу реконструйованої будівлі із більш як втричі більшою площею - 5 111,3 кв.м. немає.

Будівля суду одержана відповідачем за актом приймання-передачі від 23.07.2020, який є додатком №1 до Попереднього договору б/н від 23.07.2020, зміст якого передбачав платне користування цим майном: як укладення договору оренди, так і плата за користування до його укладання (п. 2.1-2.6 Попереднього договору).

По-друге, загроза функціонування суду теоретично може виникнути у разі подачі і розгляду позову про виселення чи іншого негаторного позову, результатом якого є унеможливлення користування судом приміщенням.

По-третє, роздуми щодо засад функціонування та фінансування судової системи змушують суду надати власне бачення загроз здійснення правосуддя.

З фінансової точки зору забезпечення функціонування правосуддя полягає не тільки у витратах на розміщення судів, а й забезпечення оплат на комунальні послуг, комп`ютерне забезпечення, Інтернет, канцтовари та комп`ютерна/оргтехніка, поштові витрати, оплата праці працівників апаратів судів та суддівська винагорода.

Кілька років назад (наприкінці 2021 року) були періоди відсутності бюджетного фінансування щодо оплати поштових послуг, необхідних для відправлення правосуддя, тому АТ "Укрпошта" зупиняла відправку судової кореспонденції за відсутності коштів на оплату поштового пересилання, що по суті зупиняло відправлення повноцінного правосуддя. Наведений випадок становив загрозу для здійснення правосуддя, проте ніхто не зобов`язував АТ "Укрпошта" надавати послуги безкоштовно.

Аналогічним чином, неоплата послуг електропостачання та теплопостачання обмежить надання таких послуг судам, по суті зупинивши відправлення правосуддя. Більше того, протягом останніх 4 років мали місце тривалі віялові відключення світла (через атаки ворога на інфраструктуру України) та тотальна більшість судів залишались без електропостачання, що фактично унеможливлювало здійснення правосуддя, проте ніхто не вимагав від органів державної влади і місцевого самоврядування та/або суб`єктів ринку електроенергії негайно (першочергово) відновити (в тому числі безкоштовно) електропостачання в приміщеннях судів та включити всі суди до об`єктів критичної інфраструктури, яким не відключають електропостачання.

Подібні наслідки (неможливість здійснення правосуддя) настануть також у разі припинення виплат заробітної плати робітникам апаратів судів, оскільки необхідність забезпечення здійснення правосуддя не може у жодному разі бути підставою для примушування до безоплатної праці таких працівників з метою забезпечення відправлення правосуддя в силу ст. 43 Конституції України, якою заборонено використання примусової праці та гарантовано оплатність праці.

З наведеного вбачається, що перебої в забезпеченні судів чи то фінансовими, чи то матеріальними (в т.ч. приміщеннями суду), чи то нематіальними ресурсами жодним чином не є підставою для привілейованого становища судів (у деяких випадках через ТУ ДСА) як учасників у цивільних та господарських правовідносинах.

Жоден із приватних/комунальних контрагентів суду/ТУ ДСА не має зобов`язання безоплатно надавати щось суду, а відтак тлумачення статті 130 Конституції України полягає у обов`язку саме держави виділяти достатнє фінансування задля усунення загроз функціонування судів та припинення відправлення правосуддя.

Наведене знайшло своє роз`яснення у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого господарського суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 130 Конституції України (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) від 11.03.2010 №7-рп/2010.

В аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів", необхідно розуміти так, що:

- фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України;

- від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання;

- у Державному бюджеті України мають визначатися окремо для всіх судів України видатки на їх утримання не нижче рівня, що надає можливість незалежного здійснення правосуддя, з подальшим забезпеченням повного і своєчасного виділення таких видатків;

- органи виконавчої влади беруть участь в організаційному забезпеченні функціонування судів і діяльності суддів у випадках та в порядку, передбачених Конституцією України та законами України.

Вказане тлумачення статті 130 Конституції України не передбачає обов`язку участі територіальних громад у забезпеченні фінансування судів.

Такий обов`язок також не встановлений для контрагентів суду/ТУ ДСА, які мають лише виконувати договірні зобов`язання, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України (з правом зустрічного виконання зобов`язання і його зупиненням тощо), а суду не відомі випадки примушування таких контрагентів для постачання судам послуг/товарів, необхідних для відправлення правосуддя на підставі системного аналізу статті 130 Конституції України.

Добра воля територіальних громад, направлена на сприяння державі фінансувати суди, проявлена у формі надання у безоплатне користування приміщень для розміщення судів, не означає, що таке користування має бути безкінечно безоплатним.

Інший висновок, на думку суду, свідчитиме про втручання у мирне володіння майном територіальної громади та по суті свідчитиме про позбавлення права власності.

Належне територіальній громаді нерухоме майно (комунальна власність) згідно статті 142 Конституції України становить матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, а згідно частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

В аспекті даної статті позбавлення варто розглядати не тільки як позбавлення титулу власності та фізичного вилучення майна, а й позбавлення власника реальних правомочностей права власності, якими є право володіння, користування та розпорядження майном (одержання доходів від передання в оренду майна).

Жодних підстав вважати, що приписи ст. 130 Конституції України, якими гарантується забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, мають перевагу над приписами ст. 41 Конституції України, якими кожному (в тому числі територіальній громаді) гарантовано право власності, немає.

Беззаперечно статус будівлі, як такої що призначена для створення умов відправлення правосуддя, через законодавчі заборони створює певні особливості в частині відчуження такого майна (наприклад, заборона передачі в оренду таких приміщень / їх частини).

Проте, за описаних судом обставин, у випадки коли територіальна громада заперечує проти безоплатного користування державою таким майном (наприклад, ініціює припинення позички або висловила волевиявлення на передачу в найм на умовах оренди), позбавлення територіальної громади права на одержання доходів від користування майном через примус суду рівноцінно протиправному позбавленню такої власності. Громада хоч і залишається титульним власником майна, проте по суті позбавлена будь-яких правомочностей власника цього майна.

Це висновується із того, що користування чужим майном може бути оплатним і безоплатним.

Відповідач наполягає на наявності у нього права безоплатно користуватися комунальним майном, проте положення цивільного та іншого законодавства не передбачають права безоплатного користування чужим майном без волі власника. За волею власника безоплатне користування чужим майном підпадає під регулювання виключно одної правової конструкції - позички.

Дійсно власник може надати майно у безоплатне користування - встановлення правовідносин позички, які корелюються правом такого власника у будь-який момент припинити ці правовідносини на підставі статті частини другої статті 763 Цивільного кодексу України (згідно позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2019 у справі №910/15100/17).

Держава в особі відповідача, як в цій так і інших справах, заперечує таке право власника (в даному випадку територіальної громади) на припинення правовідносин позички, опікуючись інтересами правосуддя. За такою позицією власник, який надав державі власне майно для розміщення суду навічно позбавляється права повернення цього майна, із чим суд не може погодитися, адже позбавлення власника можливістю скористатися передбаченим ст. ст. 763, 834 Цивільного кодексу України правом повернути собі майно, прирівнюється до свавільного втручання у право власності.

В будь-якому разі, позивач та територіальна громада, розуміючи важливість інтересів правосуддя, не наполягають на поверненні такого майна.

Досліджуючи волю сторін на запровадження правовідносин щодо користування спірною будівлею та оцінюючи їх природу, суд однозначно висновує існування волевиявлення обох сторін на оплатну природу такого користування. Це підтверджується як змістом укладеного Попереднього договору та його назвою ("про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду"), так погодженим розрахунком орендної плати.

Твердження про дефективність цих угод не впливають на висновок суду про волевиявлення власника майна на платне користування майном, адже системний аналіз положень цивільного законодавства щодо користування чужим майном свідчить, що в силу ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України будь-яке користування є платним (навіть якщо сторони не погодили вартість), якщо сторони чітко не погодили умову про безоплатність користування.

Тобто за замовчуванням (без угоди про безоплатність) будь-яке користування є оплатним, а відповідачем не надано доказів волевиявлення територіальної громади на безоплатну передачу у користування спірної будівлі.

Як зазначалось, у даній справі, на відміну від справи №910/2770/19, міська влада не надавала спірну будівлю площею 5 111,3 кв.м. у безоплатне користування відповідача.

Характер правовідносин мав такий перебіг:

- у 2003 році Київською міською радою було передано у безоплатне користування нежитлові приміщення площею 1 550,9 кв.м.;

- протягом 2006-2020 років містом за згодою відповідача здійснено реконструкцію будівлі, що зумовило створення нової речі - будівлі площею 5 111,3 кв.м., а рішення про безоплатну передачу такого майна у користування відповідачу не ухвалювалося;

- у липні 2020 року сторонами укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовилися про оплатне користування спірною будівлею: до укладання основного договору в якості плати упущеної вигоди, а після - в якості орендних платежів. Погоджено розрахунок плати за користування майном.

Визначальним є те, що майно передано відповідачу за актом приймання-передачі, який є додатком до Попереднього договору.

Із наведеного очевидно, що сторонами у липні 2020 року було продемонстровано волевиявлення на платне користування майном (будівлею площею 5 111,3 кв.м.) з подальшим оформленням таких правовідносин договором найму (оренди), проте відповідач в односторонньому порядку відмовився не лише укласти основний договір (договір найму), а й відразу після укладення Попереднього договору відмовився платити кошти за користування чужим майном, що складно визнати добросовісною поведінкою. Більше того, відсутність оплати за користування навіть за той місяць, в якому був укладений Попередній договір дає суду підстави вважати, що відповідач і не мав наміру виконувати умови Попереднього договору, зокрема платити кошти за користування належним територіальній громаді міста Києва майном.

Твердження про нечинність Попереднього договору спростовуються поведінкою відповідача, який на підставі акту приймання-передачі до такого "нечинного", з його слів, договору одержав майно у користування. І навіть якщо припустити, що Попередній договір укладений припинив свою дію після сприву року з його укладання і неукладання основного договору, то відповідач замовчує питання відсутності правових підстав для утримання належного громаді майна та необхідність його повернення позивачу, як такого що одержано на підставі Попереднього договору, який припинив свою дію.

Сама по собі різка зміна відповідачем позиції щодо укладання основного договору з посиланнями на відсутність підстав для його укладання, зумовлює у суду єдиний висновок - суперечлива поведінка.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідача, який уклав Попередній договір, за умовами якого зобов`язався укласти договір найму спірної будівлі та до укладення договору найму сплачувати кошти за користування майном в якості упущеної вигоди, а після укладення договору найму - в якості орендної плати, однак відразу після укладення Попереднього договору відмовився оплачувати кошти за користування майном та в подальшому почав стверджувати про нечинність Попереднього договору, а через більш як п`ять років після укладення ставити під сумнів взагалі підписання начальником Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві цього договору, проте наполягати про правомірність отримання ним у користування такого майна на підставі додатку до Попереднього договору (акту приймання-передачі), який підписаний від імені відповідача тією самою особою, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Варто зауважити, що доктрина venire contra factum proprium застосовувалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, а також у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Якщо відповідач був впевнений у наявності у нього права безоплатного користування комунальним майном на підставі статті 130 Конституції України, то з якою метою ним укладено Попередній договір? Наявні в матеріалах справи докази та пояснення учасників справи не надають суду іншої відповіді на поставлене питання, окрім як про зловживання довірою позивача для одержання спірного майна у користування (створення правовою підстави для фактичного перебування у будівлі).

Така суперечлива поведінка має системний характер, адже з одного боку відповідач вказує на нібито недопустимість оплати за користування будівлями судів через "загрози здійснення правосуддя", ст. 130 Конституцію України та правові висновки у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №910/2770/19, а з іншого боку - будучи обізнаним з такою позицією - укладає з позивачем три інші договори: 1) Договір оренди №2543-2 від 12.09.2023 (оренда приміщень для розміщення Деснянського районного суду міста Києва); 2) Договір оренди №3916 від 10.07.2024 (оренда приміщень для розміщення Голосіївського районного суду міста Києва); 3) Договір оренди №2901-1 від 14.02.2022 (оренда приміщень для розміщення Шевченківського районного суду міста Києва).

Жодного пояснення вибірковості плати за користування чужим майном - відповідач не надав. Тобто в одних випадках відповідач посилається на "загрозу здійснення правосуддя" задля уникнення від оплати за користування чужим майном, а в інших - з цим же власником укладає договори та платить орендну плату.

Така поведінка є яскравим прикладом недобросовісності, тому суд наголошує на недопустимості ситуації, за якої у стороннього спостерігача могло б скластись враження, що державний орган у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, демонструє суспільству таку непослідовну та суперечливу поведінку.

Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №911/1274/18, то предметом даного спору було стягнення забезпечувального платежу у сумі 100 000,00 грн, сплаченого за Попереднім договором, у зв`язку неукладенням сторонами основного договору купівлі-продажу через недосягнення сторонами згоди щодо його умов. Тобто в межах справи №911/1274/18 не йшлося про передачу / відчуження майна чи майнових прав на нього.

У справі №910/12204/25 на виконання Попереднього договору територіальна громада передала відповідачу нерухоме майно, тобто правовідносини користування чужим майном виникли та тривають до сьогодні.

Таким чином, обставини справи №911/1274/18 є відмінними від обставин у справі №910/12204/25, а відтак викладений у постанові Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №911/1274/18 правовий висновок не є релевантним до справи №910/12204/25.

Щодо заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 11 546 786,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" посилається на наявність у Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві обов`язку із сплати на користь позивача відшкодування упущеної вигоди у вигляді неотриманого доходу від оренди нежитлових приміщень - нежитлової будівлі площею 5 511,3 кв.м. в буд. №25-27-А літер А по вул. Якуба Коласа в місті Києві за період з 01.04.2021 по 31.08.2025 у розмірі 11 546 786,00 грн. При цьому, позивач посилається на приписи ст.ст. 11, 509, 629, 626 Цивільного кодексу України.

Тобто позивач посилається на приписи законодавства, що регулюють договірні правовідносини, в той час як упущена вигода є видом збитків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумки такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначати, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №916/1932/20, від 29.03.2023 у справі №922/1320/21 та від 14.03.2023 у справі №910/16969/20.

Відтак невірна кваліфікація сторонами (зокрема позивачем) спірних правовідносин не є підставою для відмови у задоволенні позову, а суд в даному рішенні самостійно визначить, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Так, предметом позову в цій справі є стягнення власником об`єкта нерухомого майна коштів із особи, яка здійснює користування спірним майном за відсутності правочину найму, кваліфіковану позивачем як збитки у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаних приписів Цивільного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами не укладено договору найму чужого майна, проте передано відповідачу майно за актом приймання-передачі, який є додатком до Попереднього договору.

Попередній договір у розумінні статті 635 Цивільного кодексу України створює лише один обов`язок - укласти основний договір у майбутньому, а відтак не є підставою для заснування правовідносин найму.

У будь-якому випадку, правовідносини найму між сторонами фактично склалися через одержання майна відповідачем за актом та фактичному тривалому використанні майна, що ніким не заперечується.

Неукладання сторонами договору найму, позбавило позивача в одержанні плати за користування майном - орендними платежами, незважаючи на погодження відповідачем розміру таких платежів (розрахунок до попереднього договору).

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

У будь-якому випадку, користування чужим майном зумовлює обов`язок до справлення плати за таке користування, а доказів волі власника будівлі у наданні спірного майна у позичку матеріали справи не містять.

Тобто суть даних правовідносин полягає у безпідставному збереженні відповідачем коштів орендної плати за фактичне користування відповідачем без належних на те правових підстав спірним нерухомим майном та підпадає під регулювання статті 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань відповідача на те, що користування майном здійснюється на підставі розпорядження Президента України №208/96-рп від 27.07.1996 та указу Президента України від 18.10.2001 №990/2001, рішень Київської міської ради від 29.05.2003 №506/666 та від 21.12.2006 №325/382, то суд відзначає, що, по-перше, в жодному із наведених актів не йдеться про передання в користування будівлі площею 5 511,30 кв.м. за адресою: вулиця Якуба Коласа, 25-27-А літер А.

По-друге, в жодному із наведених актів не йшлося про передання будівлі площею 5 511,30 кв.м. у безоплатне користування.

При цьому матеріали справи не містять доказів укладення договору оренди, а тому відповідач користується майном без достатньої правової підстави.

Відтак, суд вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) позивачу, оскільки до моменту оформлення відповідачем права оренди спірним майном, відносини з фактичного користування таким майном без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. "condictio sine causa" - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому "фактичному" збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в "юридичному" збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. постанову Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15).

З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач майна, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику майна на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Подібний висновок у правовідносинах фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів оренди викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07.12.2016 у справі №922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 14.04.2017 у справах №922/207/15 (провадження №3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження №3-1347гс16) та постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, від 17.03.2020 у справі №922/2413/19, від 13.03.2024 у справі №916/2119/22, тобто є усталеною судовою практикою.

Надання у постійне користування земельної ділянки під об`єктом комунальної власності жодним чином не нівелює обов`язок відповідача щодо плати за комунальне нерухоме майно, яке розміщене на такій ділянці, та не свідчить що Київська міська рада одночасно із землею надала будівлю у безоплатне користування.

Отже, встановивши факт використання відповідачем спірного майна без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за його використання, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Визначаючи розмір коштів, які підлягають сплаті в якості орендних платежів, суд враховує погоджений сторонами, в тому числі відповідачем, розрахунок відшкодування, який є додатком до Попереднього договору, та умови п. 2.2-2.4 Попереднього договору. Хоча цей розрахунок і складено до Попереднього договору, проте він засвідчує волевиявлення сторін щодо погодження вартості користування таким майном, яке могло мати місце виключно на підставі договору найму.

Здійснивши перерахунок коштів (вартості користування майном), які зберіг у себе відповідач за період з 01.04.2021 по 31.08.2025, виходячи із погодженої відповідачем і позивачем плати за користування майном з урахуванням індексацій, суд висновує, що така сума становить 11 546 786,00 грн.

Щодо дотримання принципу правової визначеності.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002, справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України").

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звернула увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Крім того, в основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Принцип правової визначеності серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999 (заява №28342/95). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99), від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України" (заява №41984/98), від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії" (заява №69529/01), від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява №24465/04), від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України" (заява №3236/03), в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Поняття "перегляд" охоплює не лише перегляд рішення суду нижчої інстанції судом вищої інстанції в межах однієї справи чи перегляд рішення за нововиявленими обставинами. У рішенні у справі "Центр "Украса" проти України" від 25.11.2021 (заява №2836/10) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що судові рішення у провадженні №15/140 фактично нівелювали результати провадження №12/254, позбавивши його остаточне рішення юридичної сили та призвівши до порушення принципу юридичної визначеності (констатував порушення пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Таким чином, перед судом постало питання чи судове рішення про відмову у стягненні збитків за користування спірною будівлею за період з 23.07.2020 по 31.03.2021 (справа №910/5531/21) дає підстави і передумови для вічного безоплатного користування державою спірним комунальними майном?

В аспекті наведеного визначення принципу res judicata суд відзначає, що рішення суду у справі №910/5531/21 не створює правових підстав для безоплатного користування відповідачем спірним майном, оскільки його предметом було стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві упущеної вигоди у вигляді неотриманого доходу від оренди нежитлових приміщень за період з 23.07.2020 по 31.03.2020.

При цьому, як вбачається із постанови Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №910/5531/21, судами було відмовлено у стягненні упущеної вигоди, оскільки Попередній договір припинився, а основний договір не був укладений, в той час як позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Тобто спір між сторонами щодо стягнення упущеної вигоди за користування у період з 23.07.2020 по 31.03.2020 спірним майном був вирішений судом і в задоволенні позову Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" судами було відмовлено.

Однак, наведене не виключає права позивача звернутись до суду із позовом про стягнення коштів із Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві з інших підстав.

Більше того, усталеною є практика касаційного суду, в якій Верховний Суд відмовляючи в задоволенні позову з підстав неефективності обраного позивачем способу захисту, зазначає належний спосіб захисту, із яким позивач має звернутись до суду для захисту свого порушеного права. Таким чином, відмова в задоволенні позову, заявленого з одних підстав, не виключає можливості задоволення позовних вимог, заявлених з інших підстав, або з іншим предметом позову з тих самих підставах.

До того ж, у справах №910/5531/21 та №910/12204/25 заявлено різні періоди користування спірним майном, що є відмінними обставинами.

Окрім того, задоволення позову в межах справи №910/12204/25 жодним чином не скасовує (не нівелює) та не ставить під сумнів рішення у справі №910/5531/21, не має наслідком його перегляд, а використання судом принципу "jura novit curia" призвело до вирішення спору із застосуванням іншим норм закону (ст. 1212 Цивільного кодексу України), які не застосовувались в справі №910/5531/21.

Попри наведене, в аспекті співвідношення спірних правовідносин користування спірним майном та діяльністю судової системи, суд виходить і з того, що довіра до суду є одним із стовпів держави, а довіра до судді, який розглядає справу, - невіддільний елемент верховенства права.

Право на справедливий суд є основою демократичного суспільства та гарантією дотримання інших прав людини. Його значення виходить за межі суто правових аспектів, адже воно формує довіру громадян до держави, легітимність влади та забезпечує стабільність правового порядку. Дотримання стандартів справедливого суду в таких умовах набуває критичного значення як засіб правового захисту громадян та елемент європейських цінностей, до яких прагне Україна.

Інституційний аспект права на справедливий суд полягає в наявності законно створених судових органів, які діють відповідно до законодавства й мають повноваження здійснювати правосуддя в рамках визначеної їм підсудності.

Цей аспект тісно пов`язаний із легітимністю судової влади - політико-правовим поняттям, що проявляється через суспільне визнання авторитету суду, підтверджується міжнародною спільнотою і демонструє готовність громадян визнавати та виконувати судові рішення.

За змістом статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, а відповідно до статті 154 цього закону відповідач є територіальними органами ДСА України.

Вирішуючи спір за участі такого суб`єкта, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, суду необхідно проявляти особливу увагу не тільки недопущенню конфлікту інтересів, а здійснювати правосуддя так, щоб у стороннього спостерігача (суспільства) не виникало сумнівів, що судове рішення мотивоване наданням переваг і преференції особі, яка також входить в систему правосуддя та здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади.

Порушення наведеного постулату може мати негативні наслідки для всієї системи правосуддя, які підриватимуть довіру суспільства до судової системи через надання невиправданих переваг та преференцій "своєму" суб`єкту, який брав участь у судовому спорі.

З урахуванням наведеного судом тлумачення положень статті 130 Конституції України, встановлення факту суперечливої поведінки відповідача, надану кваліфікацію даних правовідносин як користування чужим майном, відсутності будь-яких законних підстав для безоплатного користування відповідачем комунальним майном, погодження відповідачем вартості такого користування, не укладання договору оренди та відсутність оплати за користування чужим майном, суд зазначає, що навіть якщо допустити, що задоволення позову в межах справи №910/12204/25 поставить під сумнів рішення у справі №910/5531/21, то в даному випадку суд змушений був би з метою збереження довіри до суду та недопущення втручання у мирне володіння територіальною громадою майном (ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) дійти висновку про відступ від принципу res judicata та виснувати про відсутність підстав для збереження відповідачем коштів, які підлягали сплаті за оренду комунального майна.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За таких обставин позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" підлягає задоволенню, а з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві підлягають стягненню безпідставно збережені кошти за користування нерухомим майном комунальної власності у розмірі 11 546 786,00 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позовних вимог повністю.

Керуючись ст.cт. 2, 13, 74, 76, 78, 79, 80, 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (01133, м. Київ, б. Лесі Українки, буд. 26; ідентифікаційний код 26268059) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 51-А; ідентифікаційний код 03366500) безпідставно збережені кошти за користування нерухомим майном комунальної власності у розмірі 11 546 786 (одинадцять мільйонів п`ятсот сорок шість тисяч сімсот вісімдесят шість) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 138 561 (сто тридцять вісім тисяч п`ятсот шістдесят одна) грн 45 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 18.03.2026.

Суддя Р.В. Бойко