ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"02" березня 2026 р. Справа № 916/708/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Желєзної С.П., розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ-ФІШ» (вх. №4-11/26 від 27.02.2026) про забезпечення позову до подання позовної заяви до фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни, фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни, фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни, фізичної особи-підприємця Сокур Світлани Леонідівни, товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНВЕР СИФУД»,

ВСТАНОВИВ:

27.02.2026 до Господарського суду Одеської області надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ-ФІШ» (далі по тексту ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ») про забезпечення позову до подання позовної заяви, який позивач має намір пред`явити до фізичної особи-підприємця Поварчук Любові Миколаївни (далі по тексту ОСОБА_1 ), фізичної особи-підприємця Деревянко Надії Петрівни (далі по тексту ОСОБА_2 ), фізичної особи-підприємця Шарацької Ангеліни Миколаївни (далі по тексту ОСОБА_3 ), фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту ОСОБА_4 ), товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНВЕР СИФУД» (далі по тексту ТОВ ДАНВЕР СИФУД»). У поданій до суду заяві заявник просить суд:

1) накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним № 39, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у розмірі частки 119/3000;

2) накласти арешт на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель TOURAN, 2008 р.в., зареєстрований 08.12.2021 на ім`я ОСОБА_2 ;

3) накласти арешт на транспортний засіб марки MAZDA модель 3, 2007 р.в., зареєстрований 21.11.2023 на ім`я ОСОБА_3 ;

4) накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним №100, яким є квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» в обґрунтування поданої заяви посилається на укладення з ОСОБА_1 договору поставки №39484 від 04.03.2024, на виконання якого, як повідомляє заявник, товариством було поставлено відповідачу товар на суму 2 621 289,29 грн з наданням відстрочки по оплаті. Так, заявником повідомлено, що предметом позову до ОСОБА_1 буде встановлення факту поставки товару та стягнення боргу у розмірі 2 621 289,29 грн.

ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» також посилається на укладення з ОСОБА_2 договору поставки №38857 від 22.07.2022, заборгованість відповідача за яким становить 3 461 492,63 грн; на укладення з ОСОБА_3 договору поставки №39906 від 03.03.2025, заборгованість за яким становить 587502,58 грн; на укладення з ОСОБА_4 договору поставки №39907 від 03.03.2025, заборгованість за яким становить 350 338,80 грн, а також на наявність наміру пред`явити позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаними договорами. Крім того заявник має намір пред`явити вимогу про стягнення заборгованості з ТОВ «ДАНВЕР СИФУД» за договором поставки №38859 від 28.07.2022 у сумі 241 895,00 грн.

Заявник наголошує, що товар для вказаних відповідачів за вищеперерахованими договорами поставки отримали дві фізичні особи, які можуть бути залучені до участі у справу в якості третіх осіб.

ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» вказує, що встановити джерела доходів фізичних осіб, які матимуть статус відповідачів, не вдалося, відомості про відкриття проваджень у справах про неплатоспроможність фізичних осіб також відсутні. Заявник стверджує, що відчуження відповідачами належного їм майна матиме наслідком неможливість виконання судового рішення у випадку задоволення позову. Водночас ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» наголошує, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування.

Розглянувши заяву ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» про забезпечення позову до подання позовної заяви, господарський суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 136, 137 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому судових рішень і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Водночас, для встановлення наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Разом з цим, при дослідженні наявності або відсутності підстав для забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту. Суд зазначає, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову за певних обставин може повністю нівелювати результати судового процесу. Позиція суду з даного питання відповідає висновкам, до яких дійшов Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 по справі № 922/1533/23, постанові від 11.09.2023 по справі №910/7974/23.

Предметом позову, який ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» має намір пред`явити, є вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості у загальному розмірі 7 262 518,30 грн за п`ятьма різними договорами поставки. Судом враховано, що заявник не просить вжити заходи забезпечення позову щодо ТОВ «ДАНВЕР СИФУД» у зв`язку з чим судом не досліджується питання наявності підстав для застосування будь-яких заходів щодо вказаної особи.

Забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, що належить відповідачу, може бути застосований судом лише у випадку наявності у суду достовірних відомостей на підтвердження перебування майна у власності тієї або іншої особи з метою недопущення порушення прав осіб, які не матимуть статусу учасника судового процесу.

Під час подання заяви про забезпечення позову ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» було враховано відомості, надані листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 26.09.2025 року №31/30/15/1213-аз/08-2025-1230-2025, відповідно до якого на дату надання відповіді ОСОБА_2 була власником транспортного засобу.

Проте на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ (відповідь № 2403545 від 02.03.2026) судом було встановлено, що станом на момент розгляду заяви ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» у власності ОСОБА_2 не перебуває жодний транспортний засіб.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 звернула увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Верховним Судом у постанові від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25 було вказано, що висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/448/22 свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).

Господарський суд зазначає, що наявність у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 можливості в будь-який момент розпорядитися належним їм на праві приватної власності майном, є очевидною та не потребує доведення. Проте лише наявність такої можливості не може бути безумовною та єдиною підставою для накладення арешту на майно відповідачів, що, в тому числі, підтверджується висновками Верховного Суду від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25.

У ч. 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову суду згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 слід встановити, в першу чергу, наявність спору між сторонами.

Зі змісту поданої до суду заяви про забезпечення позову слідує, що ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» посилається на неналежне виконання відповідачами зобов`язань за договорами поставки в частині оплати вартості поставленого відповідачам товару. На підтвердження наведених по тексту обставин заявником було надано суду договори поставки, укладені з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте жодного доказу на підтвердження поставки товару за укладеними з відповідачами договорами заявником суду надано не було. Крім того, на день розгляду заяви відомості про перебування у власності ОСОБА_2 транспортного засобу відсутні.

Наявність укладеного договору поставки не є доказом виконання такого договору сторонами, оскільки з тих або інших підстав обидві сторони можуть втратити інтерес у виконанні зобов`язань за укладеним правочином. При цьому взагалі будь-яких документів на підтвердження виконання сторонами зобов`язань за договорами поставки заявником суду надано не було.

Враховуючи ненадання ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» будь-якого доказу на підтвердження виконання зобов`язань за укладеними з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договорами поставки, відсутність доказів пред`явлення позивачем претензій до відповідачів про погашення заборгованості, господарський суд доходить висновку, що з поданої заяви не вбачається виникнення між сторонами спору, що має наслідком необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно зазначених осіб. У задоволенні заяви про накладення арешту на майно ОСОБА_2 суд відмовляє, в тому числі, у зв`язку з відсутністю відомостей про наявність у зазначеної особи зареєстрованого на праві власності транспортного засобу згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 141, 234 Господарського процесуального кодексу України , суд, -

У Х В А Л И В :

1.Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ-ФІШ» у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвала набрала законної сили 02.03.2026 та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її прийняття.

Суддя С.П. Желєзна