ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2026 р. м. Київ

Справа № 911/3538/25

Господарський суд Київської області у складі:

cудді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Максігран» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брук-Пліт» про стягнення 44 494,64грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Максігран» (далі позивач, ТОВ «ТД Максігран») звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брук-Пліт» (далі відповідач, ТОВ «Брук-Пліт») про стягнення 44 494,64грн, з яких: 42 956,53грн основний борг; 882,39грн втрати від інфляції за період з 13.05.2025 по 19.11.2025; 655,72грн 3% річних за період з 13.05.2025 по 19.11.2025.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на не виконання відповідачем у строк, встановлений ч.1 ст.692 ЦК України, зобов`язань з оплати товару, переданого за видатковими накладними від: 12.05.2025 №1622, 20.05.2025 №1837 (а.с.1-3).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.11.2025: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.25-26).

Відповідна ухвала доставлена до електронного кабінету позивача 24.11.2025 о 18:54, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.28).

Відповідач у справі ТОВ «Брук-Пліт», в порушення вимог ч.6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), на момент прийняття ухвали не зареєстрував електронний кабінет в ЄСІТС, що підтверджується відповіддю від 21.11.2025 №28377474 про відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС (а.с.24).

Як визначено ч.11 ст.242 ГПК України, у разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Враховуючи зазначене, копія ухвали від 24.11.2025 направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправленням №R64, яке повернуто відділенням поштового зв`язку з довідкою від 12.12.2025, у якій причиною повернення вказано: «невірна адреса» (а.с.30-32). Водночас, адреса, за якою направлено відповідне поштове відправлення, відповідає адресі відповідача, що вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як станом на 21.11.2025 (а.с.23), так і станом на 17.12.2025 (а.с.33). При цьому, як вбачається з відомостей вебсайту АТ «Укрпошта» відповідне поштове відправлення 12.12.2025 повернуто відправнику у зв`язку з закінченням терміну зберігання, а не через невірну адресу, як зазначено в довідці (а.с.34).

Окрім того, ухвала від 24.11.2025 направлена до Єдиного державного реєстру судових рішень 24.11.2025, зареєстрована у реєстрі 24.11.2025 за №132007394 та оприлюднена 25.11.2025.

До прийняття рішення у даній справі відзиву на позов від відповідача суд не отримав.

Граничний строк розгляду відповідної справи, визначений ч.1 ст.248 ГПК України, сплив.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

Позивач передав, а відповідач прийняв товар - пісок з відсіві дроблення на загальну суму 58 239,63грн, що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами в електронній формі, а саме від:

- 06.05.2025 №1476 на суму 15 283,10грн (а.с.5-6);

- 12.05.2025 №1622 на суму 14 617,51грн (а.с.7-8);

- 20.05.2025 №1837 на суму 28 339,02грн (а.с.9-10).

Для оплати товару позивач виставив відповідачу рахунки на оплату від: 05.05.2025 №846 на суму 15 283,10грн (а.с.12); 09.05.2025 №948 на суму 14 617,51грн (а.с.13); 19.05.2025 №1090 на суму 28 339,02грн (а.с.14).

Відповідач частково оплатив товар, переданий йому за вказаними видатковими накладними, перерахувавши позивачу 15 283,10грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 13.05.2025 №65 (а.с.11), у якій в графі «призначенням платежу» вказано «…з-но рах 846 від 05.05.2025…».

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач стверджує, що борг відповідача за переданий товар, з урахуванням проведених відповідачем платежів, складає 42 956,53грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку розрахуватись за поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої чинним законодавством за порушення зобов`язання з оплати товару у встановлений законом строк.

Заявлені позивачем вимоги суд вважає частково обґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ч.7 ст.179 Господарського кодексу України (далі - ГК України; норми якого діяли в період виникнення спірних правовідносин) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України (далі ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу ч.4 ст.203 ЦК України правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як визначено п.1 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

За змістом ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами; у разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

В силу ч.2 такої статті: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У даній справі сторонами не дотримано письмової форми правочину, однак, згідно ч.1 ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У даній справі електронними доказами, які надані у паперовій формі, підтверджено наявність волевиявлення обох сторін на укладення договорів купівлі-продажу товару, в асортименті, кількості та за ціною, визначеними кожною із наданих видаткових накладних.

Отже, конклюдентні дії обох сторін - передача товару відповідачу позивачем та прийняття його відповідачем без зауважень, що підтверджено письмовими доказами - видатковими накладними, а також часткова оплата такого товару відповідачем, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті, підтверджують укладення сторонами договорів купівлі-продажу товару, визначеного такими видатковими накладними.

Укладені сторонами договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України визначено, що: продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Як установлено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, за загальним правилом, визначеним ч.1 ст.692 ЦК України, яким установлена черговість виконання взаємних зобов`язань за договором купівлі-продажу, виконання зобов`язання з передачі товару передує виконанню зобов`язання з оплати. Доказів узгодження сторонами іншого порядку виконання взаємних зобов`язань не надано.

Таким чином, відповідач мав оплатити товар, переданий йому позивачем у строк, визначений ч.1 ст.692 ЦК України, - після прийняття товару за видатковими накладними.

Проте, відповідач розрахувався лише за товар, який переданий за видатковою накладною від 06.05.2025 №1476. Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів повернення переданого товару або його оплати у розмірі, що перевищує заявлений позивачем розмір оплати 15283,10грн.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару у встановлений строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача 42 956,53грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 882,39грн втрат від інфляції за період з 13.05.2025 по 19.11.2025, 655,72грн 3% річних за період 13.05.2025 по 19.11.2025, які нараховані на борг за товар, переданий за видатковими накладними №1622 від 12.05.2025, №1837 від 20.05.2025.

В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України (в редакції, чинній на момент порушення зобов`язання з оплати) відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати отриманого товару, вимоги позивача про сплату боргу з урахуванням втрат від інфляції та процентів є обґрунтованими.

За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, розмір втрат від інфляції за заявлений позивачем період - з 13.05.2025 по 19.11.2025 складає 877,33грн, а розмір 3% річних 655,72грн.

Розбіжності у розрахунку втрат від інфляції пов`язані із застосуванням позивачем сукупного індексу інфляції без його округлення до десятої. Між тим, офіційний індекс інфляції встановлюється як за місяць, так і за рік в процентах саме до десятої, тому сукупний індекс інфляції мав визначатись в процентах з округленням до десятої.

За таких обставин, вимоги про стягнення втрат від інфляції суд задовольняє у розмірі 877,33грн; у задоволенні вимог в частині стягнення 5,06грн втрат від інфляції суд відмовляє.

Враховуючи, що розрахунок 3% річних за заявлений період здійснено позивачем вірно, з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню у повному обсязі - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 655,72грн - 3% річних.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором у розмірі 2 422,40грн, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме у розмірі 2 422,12грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог /(42 956,53+655,72+877,33)* 2422,40: 44 494,64/.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брук-Пліт (ідентифікаційний код 42775909; 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Короленка, буд. 56, корп. А, кв. 176) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Максігран» (ідентифікаційний код 45330135; 02090, м. Київ, Харківське шосе, буд. 17-А, оф. 3) 42 956,53грн основного боргу, 655,72грн 3% річних, 877,33грн втрат від інфляції, а також 2 422,12грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 5,06грн - втрат від інфляції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова