ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2929/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,

представників учасників справи:

позивача - Бердар С. В.,

відповідача - Бордюк М. Й.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича

на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року (суддя Щигельська О.І.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року (колегія суддів: Желік М. Б., судді: Орищин Г. В., Галушко Н. А.)

у справі за позовом Комунального підприємства "Центральний ринок" Шептицької міської ради

до фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича

про стягнення 56 845, 76 грн та зобов`язання вчинити дії.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Комунальне підприємство "Центральний ринок" Шептицької міської ради (далі - КП "Центральний ринок", позивач, попередня назва - Комунальне підприємство "Червоноградський ринок") звернулося до господарського суду з позовом до фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича (далі - ФОП Сівохін П. І., відповідач) з наступними вимогами:

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором оренди торговельного місця на території КП "Червоноградський ринок" № 4156 від 31 грудня 2022 року (далі - Договір № 4156) у розмірі 10 282, 42 грн, неустойку у розмірі подвійної орендної плати 14 995, 04 грн без ПДВ, пеню в сумі 923, 78 грн, 3% річних в сумі 559, 27 грн, інфляційні втрати в сумі 1 648, 99 грн;

- зобов`язати відповідача звільнити торговельне місце площею 6, 25 кв.м, яке відображено на Схемі розташування торговельних місць на ринку (Додаток №1 до Договору) за № 585, шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера, що використовується у торговельній діяльності;

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором оренди торговельного місця на території КП "Червоноградський ринок" № 4157 від 31 грудня 2022 року (далі - Договір № 4157) у розмірі 10 309, 28 грн, неустойку у розмірі подвійної орендної плати 14 995, 04 грн без ПДВ, пеню в сумі 923, 78 грн, 3% річних в сумі 559, 27 грн, інфляційні втрати в сумі 1 648, 99 грн;

- зобов`язати відповідача звільнити торговельне місце площею 6, 25 кв.м, яке відображено на Схемі розташування торговельних місць на ринку (Додаток №1 до Договору) за № 589, шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера, що використовується в торговельній діяльності.

1.2. Позовна заява обґрунтована невиконанням відповідачем укладених сторонами договорів оренди № 4156 та 4157 в частині сплати орендних платежів у період січень - грудень 2023 року. Крім того, враховуючи закінчення терміну дії договорів 31 грудня 2023 року та неповернення майна з оренди, позивач нарахував відповідачу неустойку, передбачену частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та просив зобов`язати відповідача звільнити торговельні місця шляхом демонтажу тимчасових споруд (контейнерів).

1.3. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах торгівельним місцем потрібно вважати контейнер, який є приватною власністю відповідача; при цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачу передавалась в оренду земельна ділянка під цим контейнером, тому підстав для звільнення торгового місця шляхом демонтажу тимчасової споруди немає. На переконання відповідача, за право торгівлі на ринку він повинен сплачувати лише ринковий збір та плату за утримання ринком торговельного місця в належному стані.

2. Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

2.1. Позивач передав в оренду відповідачу торговельні місця (площею 6, 25 кв.м кожне) на підставі договорів оренди торговельного місця на території КП "Центральний ринок" Шептицької міської ради (надалі Договори оренди):

- № 4156 від 31 грудня 2022 року. За цим Договором передано в оренду торговельне місце, яке відображено на Схемі розташування торговельних місць (Додаток № 1 до Договору) за № 585;

- №4157 від 31 грудня 2022 року. За цим Договором передано в оренду торговельне місце, яке відображено на Схемі розташування торговельних місць (Додаток № 1 до Договору) за № 589.

2.2. Згідно з пунктами 1.3 Договорів оренди торговельне місце облаштовано тимчасовою спорудою некапітальної забудови - контейнер, яка є власністю орендаря.

2.3. За пунктами 3.2.2, 3.2.12 Договорів оренди орендар зобов`язаний, у тому числі, у встановлений Договором строк сплачувати орендодавцю передбачені цим Договором платежі; протягом десяти календарних днів з моменту припинення дії Договору звільнити торговельне місце від розташованої на ньому і належної орендареві тимчасової споруди некапітальної забудови.

2.4. Відповідно до пунктів 4.1.1 Договорів оренди сторони погодили, що на період дії правового режиму воєнного стану розмір плати за оренду торговельного місця, з врахуванням тарифу 149,95 грн/кв.м, становить 937,19 грн щомісяця. Загальний розмір оплати становить 937,19 грн щомісяця.

2.5. За змістом пунктів 4.3 Договорів оренди платіж сплачується орендарем готівкою в касу орендодавця або безготівково на його розрахунковий рахунок до 25 числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата. Оплата цього платежу здійснюється незалежно від результатів провадження господарської діяльності орендаря та фактичного використання ним торговельного місця (користування додатковими послугами).

2.6. Відповідно до пунктів 5.1 Договорів оренди строк їх дії: з 01 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року.

2.7. Пунктом 6.2 Договорів оренди передбачено, що у випадку прострочення оплати послуг у строк, встановлений Договором, орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

2.8. Відповідно до розрахунку позивача відповідачем за спірний період (з січня до грудня 2023 року) сплачено частково орендну плату на загальну суму 1900, 86 грн (що не заперечується відповідачем). Неоплаченою залишилась заборгованість у сумі 20 591, 70 грн, з яких: 10 282, 42 грн за Договором № 4156 та 10 309, 28 грн за Договором №4157.

2.9. Надані позивачем суду акти звірки взаєморозрахунків не підписані відповідачем. Докази сплати заборгованості відповідачем в матеріалах справи відсутні.

2.10. 06 листопада 2024 року позивач надіслав відповідачу вимогу про звільнення торговельних місць та погашення заборгованості, проте вона залишилась без відповіді.

3. Короткий зміст судових рішень

3.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року позов задоволено повністю.

3.2. Суд першої інстанції зазначив, що позивач заявив до стягнення 20 591, 70 грн орендної плати за 2023 рік (10 282, 42 грн за договором №4156 та 10 309, 28 грн за договором №4157); доказів сплати орендної плати матеріали справи не містять; зважаючи на це, позовні вимоги про стягнення основного боргу за Договорами оренди в загальній сумі 20 591, 70 грн підлягають задоволенню.

3.3. Також суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат та встановив, що його здійснено правильно, тому до стягнення підлягають пеня у загальному розмірі 1 847, 56 грн (923, 78 грн за Договором №4156 та 923, 78 грн за Договором №4157), 3% річних у загальному розмірі 1 118, 54 грн (559, 27 грн за Договором №4156 та 559, 27 грн за Договором №4157) та інфляційні втрати у розмірі 3 297, 88 грн (1 648, 99 грн за Договором №4156 та 1 648, 99 грн за Договором №4157).

3.4. Місцевий господарський суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач після припинення Договорів оренди звільнив торговельні місця, тому нарахування позивачем неустойки за період з січня 2024 по жовтень 2024 є правомірним. Суд перевірив розрахунок позивачем неустойки та погодився з ним, виснував, що до стягнення підлягає неустойка в загальному розмірі 29 990, 08 грн (14 995, 04 грн за Договором №4156 та 14 995, 04 грн за Договором №4157).

3.5. При цьому, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (26 листопада 2024) діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач не пропустив позовну давність, визначену статтями 257, 258 ЦК України, оскільки строк позовної давності продовжений на строк дії воєнного стану, підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його пропуском відсутні. Тому суд дійшов висновку, що позивачем не був пропущений спеціальний строк позовної давності за вимогою про стягнення пені та неустойки.

3.6. Також суд першої інстанції вказав, що в матеріалах справи немає доказів виконання відповідачем обов`язку щодо звільнення торговельних місць від розташованих на них тимчасових споруд орендаря, тому позовна вимога про зобов`язання звільнити торговельні місця шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови є також обґрунтованою, оскільки у відповідача відсутні правові підстави після закінчення дії Договорів оренди користуватись торговельним місцем.

3.7. Щодо доводів відповідача, суд, з урахуванням Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України 26 лютого 2002 року № 57/188/84/105, та Правил торгівлі на ринках на території Червоноградської міської ради, що затверджені рішенням Червоноградської міської ради від 13 грудня 2018 року №1083, зазначив, що у сфері торгівлі торгове місце і контейнер визначаються як різні поняття, тому відповідач помилково їх ототожнює. Предметом Договорів оренди були торгові місця з правом розміщення на них контейнерів. Підписавши ці договори, відповідач прийняв на себе зобов`язання, які пов`язані з правом користування торговельним місцем. Щодо тверджень відповідача про відсутність доказів передачі в оренду земельної ділянки під контейнером, то суд зазначив, що відсутність підписаного між сторонами акту приймання-передачі не спростовує того, що торгові місця перебувають у фактичному користуванні відповідача, оскільки відповідач не заперечує здійснення підприємницької діяльності у належних йому контейнерах; до того ж умовами Договорів оренди не передбачено передання торгових місць в оренду за актом приймання-передачі.

3.8. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30 травня 2025 року виправлено описку допущену в резолютивній частині рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року. Виключено пункт 4 резолютивної частини рішення наступного змісту: "4. Зобов`язати фізичну особу підприємця Сівохіна Павла Івановича звільнити торговельне місце площею 7,5 кв.м, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (Додаток №1 до Договору оренди № 4159 від 31 грудня 2022 року) за № 1161 шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера." Викладено резолютивну частину рішення у новій редакції.

3.9. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року у справі №914/2929/24 скасовано частково шляхом виключення пункту 4 його резолютивної частини; ухвалу Господарського суду Львівської області від 30 травня 2025 року у справі №914/2929/24 про виправлення описки в резолютивній частині рішення скасовано.

3.10. Колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з основними висновками місцевого господарського суду, додатково зазначила, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо відсутності плану території ринку з вказаними торговельними місцями, які надавалися згідно з укладеними Договорами, з огляду на що йому не відомо за які саме торговельні місця позивач заявляє до стягнення заборгованість зі сплати орендних платежів, з урахуванням погоджених умов Договорів оренди, зокрема, пунктів 1.1 та 7.5, свідчать про його недобросовісну поведінку.

3.11. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що виключаючи в ухвалі про виправлення описки пункт 4 резолютивної частини рішення в редакції вказаної ухвали, місцевий господарський суд здійснив не виправлення технічної помилки, допущеної в резолютивній частині рішення, а виключив зобов`язання сторони вчинити дії щодо звільнення торговельного місця площею 7,5 кв.м, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (Додаток №1 до Договору оренди № 4159 від 31 грудня 2022 року) за № 1161 шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера, яка не заявлялася позивачем, є недопустимим та не відповідає положенням статті 243 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). З огляду на вказане судова колегія вважала, що постановляючи вказану ухвалу, місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, зокрема, приписи статей 240, 243 ГПК України, оскільки фактично змінив рішення після його проголошення, відтак ухвала Господарського суду Львівської області від 30 травня 2025 року про виправлення допущеної описки у справі № 914/2929/24 підлягає скасуванню.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та рух справи в суді касаційної інстанції

4.1. ФОП Сівохін П. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року у справі №914/2929/24, в якій скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з нього 29 990, 08 грн неустойки за невчасне повернення спірних торговельних місць і зобов`язання звільнити ці торговельні місця та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, провести перерозподіл судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій; вирішити питання про стягнення з позивача на користь скаржника понесених судових витрат при касаційному оскарженні вказаних судових рішень (судовий збір, витрати на правничу допомогу).

4.2. ФОП Сівохін П. І. оскаржує судові рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 та пунктом 5 частини першої статті 310, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України. Також скаржник зазначив про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, поклавши на нього судовий збір в частині апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про виправлення описки, яку суд скасував.

4.3. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2025 року для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

4.4. Ухвалою від 02 грудня 2025 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу без руху, надав скаржнику строк для усунення недоліків.

4.5. ФОП Сівохін П. І. усунув недоліки касаційної скарги у встановлений Верховним Судом строк.

4.6. Ухвалою від 26 січня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

5. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

6. Доводи касаційної скарги ФОП Сівохіна П. І.

6.1. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі №914/622/24, від 13 листопада 2024 року у справі № 910/18626/23, від 12 квітня 2023 року у справі № 917/565/22, від 15 жовтня 2024 року у справі № 920/910/23, від 17 квітня 2025 року у справі № 921/144/24 щодо необхідності направлення балансоутримувачем повідомлення з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про непродовження договору оренди з підстав визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

6.2. ФОП Сівохін П. І. зазначає, що правовідносини між ним і позивачем є правовідносинами щодо оренди комунального майна, тому на них мають поширюватися норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Оскільки позивач не попереджав відповідача про припинення договірних відносин за спірними Договорами оренди за місяць до їх припинення, договірні відносини між сторонами є автоматично продовженими, тому позовні вимоги про звільнення торговельних місць та стягнення неустойки за їх невчасне повернення є необґрунтованими та суперечать нормам матеріального права і висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

6.3. Крім того у касаційній скарзі ФОП Сівохін П. І. зазначає про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності сторони відповідача, незважаючи на те, що судове засідання 24 вересня 2025 року було призначене в режимі відеоконференції з Шептицьким міським судом Львівської області і сторона відповідача прибула на це засідання, однак суд апеляційної інстанції не вийшов на зв`язок, а потім у цей же день ухвалив оскаржуване рішення. Тобто, на переконання скаржника, апеляційний господарський суд не забезпечив участі відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що є істотним порушенням процесуального закону та обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 5 частини першої статті 310 ГПК України.

6.4. Також скаржник зазначив про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права внаслідок покладення на нього судового збору в частині апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про виправлення описки, яку суд скасував.

6.5. Додатково у касаційній скарзі зауважено, що позов подано неуповноваженою особою, оскільки закупівля послуг в АО "Форсетті" не відбувалась з публічних торгів відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі".

6.6. Крім того, відповідачем заявлено клопотання зупинити касаційне провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3921/24 та об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №914/746/25 у подібних правовідносинах.

6.7. У судовому засіданні від 05 березня 2026 року Судом розглянуто клопотання відповідача разом з доводами касаційної скарги. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів Верховного Суду вирішила залишити його без задоволення з підстав необґрунтованості з мотивів, наведених нижче.

7. Доводи відзиву на касаційну скаргу

7.1. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

7.2. Також позивач заявив до суду касаційної інстанції клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Сівохіна П. І. у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

7.3. У судовому засіданні від 05 березня 2026 року Судом розглянуто клопотання позивача разом з доводами касаційної скарги. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів Верховного Суду виснувала про його часткове задоволення з мотивів, наведених нижче.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права

8.1. Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначені Правилами торгівлі на ринках, затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року № 57/188/84/105 (далі - Правила).

8.2. Згідно із пунктом 1 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 29 липня 2009 року (далі - Положення) дія цього Положення поширюється на продовольчі, непродовольчі та змішані ринки незалежно від форми власності.

8.3. Відповідно до пунктів 2, 3 Положення у ньому під терміном "ринок" розуміється об`єкт торгівлі, на території якого суб`єкт господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, на якій даний об`єкт розташований, організовує та/або забезпечує створення належних умов для провадження торговельної діяльності підприємцями. Послуги з обслуговування та утримання торговельних місць на території ринку надаються суб`єктом господарювання, який є юридичною особою.

8.4. Відповідно до пункту 2 Правил ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок).

8.5. Згідно з пунктом 5 Правил за конструкцією ринки можуть бути криті, відкриті та комбіновані; за часом діяльності - постійно діючі або сезонні, ранкові та вечірні; за місцезнаходженням - міські, селищні та сільські; за видами економічної діяльності - з оптової торгівлі, з роздрібної торгівлі; за товарною спеціалізацією - з продажу продовольчих товарів, непродовольчих товарів, транспортних засобів, худоби та кормів, тварин і птахів, квітів тощо, а також змішані.

8.6. Пунктом 7 Правил визначено, що адміністрація ринку узгоджує з місцевим органом самоврядування режим роботи ринку; з територіальними установами державної санітарно-епідеміологічної служби, ветеринарної медицини, пожежного нагляду, архітектурно-будівельної комісії, державтоінспекції - проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, забезпечення їх торговельно-технологічним обладнанням та забезпечує утримання території ринку й організацію продажу товарів відповідно до затвердженого плану.

8.7. Згідно з пунктом 13 Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.

8.8. Відповідно до пункту 18 Правил за право займання торговельного місця на ринку справляється ринковий збір у порядку, визначеному законодавством.

8.9. Згідно з пунктом 19 Правил за окрему плату продавцям можуть надаватися такі послуги: бронювання торговельних місць; прокат торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, санітарного одягу; зберігання особистих речей і продукції в камерах схову, на складах і в холодильниках; зважування на товарних вагах, розрубка м`яса (рубачами м`яса ринку); утримання торговельного місця в належному стані; інформаційні оголошення рекламного та довідкового характеру; забезпечення місцями в готелях і на автостоянках за наявності їх на ринку; консультації спеціалістів, вантажно-розвантажувальні роботи і транспортні послуги; приймання для подальшого продажу сільгосппродуктів та інших товарів у бюро торгових послуг тощо.

8.10. Тарифи на послуги ринку, що пов`язані із забезпеченням діяльності ринкового господарства, установлюються адміністрацією ринку відповідно до чинного законодавства.

8.11. За приписами пункту 20 Правил адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.

8.12. Отже, торговельний ринок - простір для здійснення підприємницької діяльності, який має своє правове регулювання, де адміністрація ринку виступає організатором, а продавці - безпосередніми реалізаторами товарів.

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.2. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gуmez de la Torre v. Spain", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

9.3. Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

9.4. Процесуальні фільтри доступу до касаційного суду визначені у статті 287 ГПК України. Зокрема, касаційний перегляд рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є можливим виключно за наявності підстав касаційного оскарження, зазначених у частині другій статті 287 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

9.5. Виходячи зі змісту касаційної скарги, ФОП Сівохін П. І. називає підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зокрема, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій не врахували положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що суперечить висновкам Верховного Суду, зробленим у подібних правовідносинах. Також відповідач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції з підстави, що передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 та пунктом 5 частини першої статті 310 ГПК України.

9.6. Отже, Верховний Суд переглядає судові рішення попередніх інстанцій лише в межах вказаних доводів касаційної скарги.

9.7. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

9.8. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

9.9. Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на положення частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

9.10. Отже, повноваження Верховного Суду з розгляду касаційних скарг мають здійснюватися з метою забезпечення сталої судової практики, а не створення можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

9.11. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

9.12. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

9.13. Стверджуючи про наявність вказаної підстави, скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі №914/622/24, від 13 листопада 2024 року у справі № 910/18626/23, від 12 квітня 2023 року у справі № 917/565/22, від 15 жовтня 2024 року у справі № 920/910/23, від 17 квітня 2025 року у справі № 921/144/24 щодо необхідності направлення балансоутримувачем повідомлення з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про непродовження договору оренди з підстав визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

9.14. За умовами Договорів оренди позивач надав відповідачу в оренду торговельні місця площею 6, 25 кв.м., які відображені на Схемі розташування торговельних місць.

9.15. Судами встановлено, що, уклавши вказані Договори оренди, відповідач взяв на себе зобов`язання, які пов`язані з правом користування торговельним місцем; також відповідач частково сплачував орендну плату. Водночас відповідач не оплатив у повному обсязі вартість користування торговельними місцями (неоплаченою залишилась заборгованість в загальному розмірі 20 591, 70 грн) та не повернув їх після закінчення строку дії Договорів. За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу пеню, 3 % річних та інфляційні втрати. Також позивач просив стягнути з ФОП Сівохіна П. І. неустойку за несвоєчасне повернення предмету оренди та звільнити торговельні місця.

9.16. Судові рішення попередніх інстанцій оскаржуються ФОП Сівохіним П. І. в частині стягнення з нього неустойки у зв`язку з невиконанням обов`язку щодо повернення орендованого майна та звільнення торговельних місць шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови - контейнера, що використовується в торговельній діяльності.

9.17. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №914/622/24, №910/18626/23, №917/565/22, №920/910/23, Верховний Суд зауважує, що у порядку касаційного провадження переглядалася справа №914/2934/24 за касаційною скаргою ФОП Сівохіна П. І., у якій наводилися аналогічні у цій частині доводи. Правовідносини у справах № 914/2934/24 та № 914/2929/24 за позовами КП "Центральний ринок" до ФОП Сівохіна П. І. про стягнення коштів (орендної плати за договорами оренди торговельних місць, пені, річних, інфляційних та неустойки за невчасне повернення предмету оренди) та зобов`язання звільнити торговельні місця внаслідок закінчення строку дії договорів оренди торговельних місць є подібними, тому колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, зроблені під час розгляду справи № 914/2934/24.

9.18. Зокрема, в ухвалі від 10 лютого 2026 року у справі № 914/2934/24 Верховний Суд зазначив наступне.

9.19. У справі №914/622/24, на яку посилається скаржник, предметом розгляду були вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та звільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення. Господарський суд Львівської області рішенням від 15 серпня 2024 року відмовив у задоволенні позовних вимог. Західним апеляційним господарським судом постановою від 19 листопада 2024 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що орендар належним чином виконує взяті на себе за договором зобов`язання та підтвердив свій намір використовувати нежитлове приміщення до закінчення строку дії договору упродовж дії воєнного стану в Україні. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що звернення балансоутримувача до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди з повідомленням орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" матеріали справи не містять. Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний господарський суд виходив з того, що позивач виконав вимоги пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27 травня 2022 року, а саме за 30 календарних днів до дати закінчення договору повідомило відповідача про непродовження договору з підстав, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Тому суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено факту самовільного використання відповідачем усього приміщення "М`ясного павільйону". Верховний Суд у постанові від 04 березня 2025 року виснував, що повідомлення (звернення) балансоутримувача у розумінні пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 634 повинно містити обґрунтування необхідності використання об`єкта оренди саме для власних потреб балансоутримувача з посиланням на конкретно визначені цілі такого використання, які повинні відповідати законодавству, а також статуту чи положенню балансоутримувача. При цьому в розумінні наведених норм власними потребами балансоутримувача можуть бути потреби у використанні об`єкта оренди з урахуванням його функціонального призначення для забезпечення здійснення статутної діяльності балансоутримувача. Повідомлення балансоутримувача, в якому не зазначено про необхідність використання об`єкта оренди для власних потреб балансоутримувача та не наведено обґрунтування необхідності такого використання, не відповідає вимогам абзацу 2 частини 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". За результатами перегляду судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на лист КП "Ринок" від 24 листопада 2023 року № 142, неправильно застосував положення статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 634, зазначивши, що КП "Ринок" виконало вимоги пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27 травня 2022 року, натомість суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність доказів звернення балансоутримувача до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди з повідомленням орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди.

9.20. Отже, справи №914/2934/24 та справа №914/622/24 не є подібними за предметом спору (стягнення заборгованості з орендних платежів, штрафні санкції, неповернення майна та нарахування неустойки/ усунення перешкод у користуванні майном та звільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення де орендар належним чином виконує взяті на себе за договором зобов`язання), а також за предметом оренди (оренда нежитлового приміщення/ торговельного місця облаштованого тимчасовою спорудою некапітальної забудови, яка є власністю орендаря).

9.21. У справі №910/18626/23, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про зобов`язання звільнити нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва яке було передано в оренду для розміщення аптеки, що реалізує готові ліки за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду. Господарським судом міста Києва рішенням від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 12 вересня 2024 року позов задоволено та зобов`язано відповідача звільнити нежитлове приміщення. Судами, зокрема, встановлено те, що позивач повідомив відповідача (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання), що Договір підлягає припиненню у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та у зв`язку з тим, що орендоване приміщення необхідне для власних потреб підприємства-балансоутримувача для забезпечення та налагодження більш ефективного процесу надання первинної медичної допомоги населенню. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що балансоутримувач спірного приміщення, відповідно до пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (надалі - Постанова №634), висловило свій намір не продовжувати договір оренди на підставах, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що свідчить про припинення орендних правовідносин після закінчення строку дії договору оренди та виключає використання відповідачем спірного приміщення на договірних підставах. Верховний Суд постановою від 13 листопада 2024 року, на яку посилається скаржник, залишив оскаржувані судові рішення без змін і зазначив, що балансоутримувач виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин за визначеною ним адресою відповідно до вимог законодавства та умов Договору і направлення листа балансоутримувачем 27 квітня 2022 року, тобто завчасно і до завершення строку дії договору, відповідає вимогам пункту 5 Постанови №634.

9.22. Отже, у справі №910/18626/23 передавалось в оренду майно територіальної громади для розміщення аптеки, а не торгове місце на території ринку, яке має своє спеціалізоване правове регулювання. Отже справи №910/18626/23 та №914/2934/24 є неподібними з огляду на їх правове регулювання.

9.23. У справі № 920/910/23, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про визнання договору оренди нерухомого майна нежитлової будівлі продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. Господарським судом Сумської області рішенням від 12 лютого 2024 року, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 20 травня 2024 року, позов задоволено. Судами, зокрема, встановлено те, що направлене відповідачем повідомлення про непродовження договору оренди згідно листа не може бути розцінено як засвідчене (погоджене) у встановленому законодавством та статутними документами порядку волевиявлення орендодавця, в користуванні та володінні якого знаходиться майно територіальної громади, на припинення договірних відносин з оренди комунального майна. Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2024 року погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій та зазначив, що непогоджені уповноваженим органом дії відповідача з направлення орендарю листа не можуть бути підставою для висновку про дотримання відповідачем визначених Постановою КМУ №634 від 27 травня 2022 року положень про належне повідомлення орендаря про припинення договірних відносин в межах тридцятиденного строку до закінчення строку дії договору оренди.

9.24. У справі № 917/565/22, на яку посилається скаржник, предметом позову були вимоги про визнання укладеною додаткової угоди до Договору щодо продовження строку дії Договору оренди яким в строкове платне користування на умовах, визначених Договором, передано майно - асфальтобетонне замощення загальною площею 793 кв. м. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 27 вересня 2022 року у позові відмовлено. Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що відмова орендодавця у продовженні Договору оренди прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки після отримання від орендаря листа про продовження строку дії Договору оренди, у встановлений частиною п`ятою статті 18 Закону № 157-ІХ строк, відповідач-1 як орендодавець прийняв та направив позивачу як орендарю лист з рішенням про відмову у продовженні Договору оренди з підстав, передбачених абзацом 2 частини першої статті 19 вказаного Закону, зокрема, необхідності використання орендованого майна для власних потреб балансоутримувача.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19 січня 2023 року змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Полтавської області від 27 вересня 2022 року шляхом викладення мотивів відмови у позові в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 27 вересня 2022 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи зазначив, що спірний Договір оренди є продовженим в силу прямої вказівки закону, що є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що строк дії спірного Договору оренди закінчився 19 червня 2022 року, тобто у період дії воєнного стану; надіслані позивачу відповідачем-1 листи від 31 березня 2022 року та від 26 травня 2022 року з відмовою у продовженні договору оренди не містять підстав, передбачених статтею 19 Закону № 157-ІХ; Договір вважається продовженим починаючи з 24 лютого 2022 року на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця, а тому відсутнє спірне матеріальне правовідношення, за захистом якого звернувся позивач, що стало підставою для відмови у позові.

9.25. Предметом спору у справах № 920/910/23, № 917/565/22 було визнання договору оренди або додаткової угоди до договору продовженими на час дії воєнного стану, та наявність підстав для такого продовження. Такий предмет спору не є подібним зі справою №914/2934/24, окрім того у справах № 920/910/23, № 917/565/22 не передавалось в оренду торговельне місце (площа) на території ринку.

9.26. Проаналізувавши наведені скаржником постанови Верховного Суду щодо застосування норм права в контексті спірних правовідносин, ураховуючи критерії подібності, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №333/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність справ №914/622/24, №910/18626/23, №917/565/22, №920/910/23 зі справою, що переглядається, з огляду на різне правове регулювання правовідносин, щодо яких виник спір у зазначених справах (спори у цих справах не стосувалися прострочення платежів за орендну плату торговельних місць на ринку, повернення торговельного місця після закінчення строку найму (оренди) такого місця та підстав для нарахування та стягнення неустойки), тому застосування норм права за неподібності правовідносин у таких справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

9.27. Таким чином, висновки з постанов Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі №914/622/24, від 13 листопада 2024 року у справі №910/18626/23, від 12 квітня 2023 року у справі №917/565/22, від 15 жовтня 2024 року у справі №920/910/23 аналізувалися Верховним Судом під час касаційного перегляду справи № 914/2934/24, яка має аналогічні предмет і підстави позову (спір стосувався оренди торговельних місць у той самий період, на тому самому ринку, але за іншими номерами), та за результатами аналізу були визнані неподібними правовідносинам, що виникли між позивачем та відповідачем стосовно неналежного виконання останнім умов договорів оренди торговельних місць. Тому колегія суддів Верховного Суду враховує наведені висновки суду касаційної інстанції, зроблені у справі № 914/2934/24 щодо неподібності відносин у цій справі з правовідносинами у зазначених скаржником справах.

9.28. У справі № 921/144/24 розглядався спір за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю про виселення з орендованого державного нерухомого майна у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого державного майна після припинення договірних відносин. Суди у вказаній справі встановили, що орендодавець, керуючись статтями 18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженим Постановою № 634, враховуючи листи балансоутримувача від 24 жовтня 2023 року № 1116 та від 13 листопада 2023 року № 1194 щодо необхідності використання орендованого майна для власних потреб, 16 листопада 2023 року прийняв наказ № 277, яким вирішив припинити дію договору у зв`язку із закінченням строку його дії 28 січня 2014 року. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2025 року у справі № 921/144/24 погодився з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для прийняття орендодавцем рішення про припинення договору оренди - необхідність використання майна для власних потреб орендодавця, а отже, і про наявність підстав для задоволення позову та виселення товариства з орендованого державного нерухомого майна.

9.29. У справі № 921/144/24 предметом спору є виселення з орендованого державного нерухомого майна під час дії воєнного стану у зв`язку із закінченням строку дії договору, підставою - необхідність використання орендованого майна для власних потреб орендодавця. Натомість у цій справі № 914/2929/24 предметом позову є стягнення грошових коштів (боргу, пені, річних, інфляційних, неустойки) та зобов`язання звільнити торговельне місце, підставою - неналежне виконання орендарем умов Договорів оренди. Отже, правовідносини у цих двох справах також є неподібними, тому і правове регулювання, з огляду на підстави виникнення спору, є різним. Крім того, у справі № 921/144/24 не передавалось в оренду торговельне місце на території ринку.

9.30. Верховний Суд не раз наголошував, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

9.31. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі.

9.32. Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду виснує, що зазначені скаржником у касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду щодо особливостей продовження та припинення договорів оренди державного та комунального майна під час дії воєнного стану не пов`язані із правовідносинами щодо неналежного виконання орендарем умов договору оренди торговельного місця на ринку (які розглядалися судами першої та апеляційної інстанцій у межах цієї справи № 914/2929/24). Тому колегія суддів не вважає наведені скаржником висновки з постанов Верховного Суду такими, що зроблені у подібних правовідносинах.

9.33. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.34. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Сівохіна П. І. в частині вказаної підстави підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

9.35. Розглянувши заявлені сторонами клопотання разом з доводами касаційної скарги ФОП Сівохіна П. І. за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає наступне.

9.36. ФОП Сівохін П. І під час розгляду справи судом касаційної інстанції заявив клопотання про зупинення касаційного провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3921/24 та об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №914/746/25 у подібних правовідносинах.

9.37. Зокрема, у справі №916/3921/24 розглядається спір про визнання недійсним із моменту укладання договору оренди майна та зобов`язання звільнити земельну ділянку. На обґрунтування позову зазначено, що за спірним договором передано в оренду тверде покриття загальною площею 65 кв. м з метою розміщення аптечного пункту; оскільки сторонами спірного договору не було дотримано встановленого нормами земельного законодавства порядку передачі в користування (оренду) земельної ділянки, спірний договір оренди майна підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою від 27 січня 2026 року у справі № 916/3921/24 колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передала вказану справі на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання щодо визначення правового статусу майданчика з твердим покриття та/або твердого покриття та визначення відповідно до цього належного й ефективного способу судового захисту, що, не її переконання, становить виключну правову проблему.

9.38. У справі № 914/746/25 за позовом КП "Центральний ринок" до ФОП Сівохіна П. І. про звільнення торговельного місця у зв`язку із закінченням строку дії договору колегія суддів Верховного Суду не погодилася із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі № 914/622/24 стосовно поширення на правовідносини між Комунальним підприємством "Ринок" Стрийської міської ради і Фізичною особою - підприємцем щодо усунення перешкод у користуванні торгівельним місцем у павільйоні на території комунального ринку приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

В ухвалі від 25 лютого 2026 року у справі № 914/746/25 колегія суддів зазначила, що, на її переконання, торгівельний ринок це простір для здійснення підприємницької діяльності, який має своє правове регулювання, де адміністрація ринку виступає організатором, а продавці - безпосередніми реалізаторами товарів. При цьому, право на зайняття торгівельних місць на ринку на визначений термін та реалізацію бажаних товарів продавці отримують внаслідок укладення письмових угод з адміністрацією, які передбачають, зокрема, внесення за це відповідної плати. Оскільки колегія суддів не погоджується із висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі № 914/622/24, з метою відступу від такого висновку та задля формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у подібних правовідносинах, вона передала справу №914/746/25 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

9.39. Інформація стосовно прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3921/24 та прийняття до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 914/746/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня станом на час розгляду клопотання ФОП Сівохіна П. І. про зупинення провадження у цій справі № 914/2929/24.

9.40. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

9.41. Оскільки, розглянувши доводи касаційної скарги ФОП Сівохіна П. І. у цій справі № 914/2929/24 за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів Верховного Суду виснувала, що наявність вказаної підстави не підтвердилася, тобто, що Верховний Суд не перевірятиме правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права (положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), тому що висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник в обґрунтування своїх доводів про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, стосуються правовідносин, які не є подібними, підстав для задоволення клопотання ФОП Сівохіна П. І. та зупинення провадження у цій справі немає.

9.42. Іншими словами, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, тобто, для касаційного перегляду по суті, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3921/24 та палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 914/746/25 (навіть за умови прийняття до розгляду вказаних справ та формування у них правових висновків) не можуть мати впливу на результати розгляду цієї справи.

9.43. Вище Верховний Суд уже зазначав про те, що касаційний перегляд судових рішень здійснюється виключно в межах доводів касаційної скарги. Визнавши доводи касаційної скарги у цій справі №914/2929/24 за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України такими, що не дають підстав для касаційного перегляду по суті та зробивши висновок про необхідність закриття касаційного провадження у цій частині, колегія суддів Верховного Суду не вбачає передумов для зупинення провадження у цій справі на підставі пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3921/24 та палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №914/746/25.

9.44. Додатково колегія суддів зауважує, що у пункті 7 частини першої статті 228 ГПК України як можлива підстава для зупинення провадження у справі зазначений саме перегляд судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. Натомість, як зазначено вище, станом на час розгляду клопотання ФОП Сівохіна П. І. про зупинення провадження у цій справі № 914/2929/24 інформація стосовно прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №916/3921/24 та прийняття до розгляду судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 914/746/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня, тому є передчасним стверджувати про перегляд судових рішень у справах № 916/3921/24 та 914/746/25 Великою Палатою Верховного Суду, палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. За таких обставин відсутня підстава для зупинення провадження у справі, передбачена пунктом 7 частини першої статті 228 ГПК України.

9.45. Також з огляду на викладені вище мотиви підлягає частковому задоволенню клопотання позивача про закриття касаційного провадження у цій справі.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 та пунктом 5 частини першої статті 310 ГПК України

9.46. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

9.47. При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

9.48. Відповідач у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності сторони відповідача, оскільки не забезпечив участі відповідача в судовому засіданні від 24 вересня 2025 року в режимі відеоконференції, що, на переконання ФОП Сівохіна П. І., є обов`язковою підставою для скасування судового рішення апеляційної інстанції.

9.49. Перевіряючи наявність вказаної підстави для скасування судового рішення, колегія суддів Верховного Суду бере до уваги наступну інформацію, наявну у матеріалах справи:

- ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 914/2929/24 за апеляційною скаргою ФОП Сівохіна П. І. на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року; розгляд справи призначено на 01 липня 2025 року; повідомлено учасників апеляційного провадження, що їх неявка (за умови належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи) не перешкоджає розгляду справи;

- відповідно до протоколу судового засідання в режимі відеоконференції та ухвали Західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2025 року в судовому засіданні брали участь відповідач та його представник, які надали суду свої пояснення щодо доводів апеляційної скарги; розгляд справи було відкладено на 27 серпня 2025 року;

- відповідно до протоколу судового засідання в режимі відеоконференції та ухвали Західного апеляційного господарського суду від 27 серпня 2025 року в судовому засіданні брав участь представник відповідача, за клопотанням якого розгляд справи відкладено на 24 вересня 2025 року;

- ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 914/2929/24 за апеляційною скаргою ФОП Сівохіна П. І. на ухвалу Господарського суду Львівської області від 30 травня 2025 року; розгляд справи призначено на 24 вересня 2025 року; повідомлено учасників апеляційного провадження, що їх неявка (за умови належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи) не перешкоджає розгляду справи.

- відповідно до протоколу судового засідання в режимі відеоконференції від 24 вересня 2025 року представники сторін в судове засідання не з`явилися;

- згідно з відеозаписом судового засідання в режимі відеоконференції від 24 вересня 2025 року, що міститься на диску CD-R в матеріалах справи (том 2), секретар Шептицького міського суду повідомила колегію суддів Західного апеляційного господарського суду про відсутність представників відповідача ("представник відповідача Бордюк М. Й. був, але вже пішов").

9.50. Таким чином, відповідно до матеріалів справи відповідач (скаржник) був обізнаний про дату та час судових засідань в суді апеляційної інстанції, брав участь в одному з них та мав можливість наводити суду свої доводи стосовно поданої ним апеляційної скарги. Представник відповідача брав участь у двох судових засіданнях у суді апеляційної інстанції.

9.51. За таких обставин підстава обов`язкового скасування судового рішення, передбачена пунктом 5 частини першої статті 310 ГПК України - якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, - не підтверджується, оскільки сторона відповідача була повідомлена про дату та час судових засідань суду апеляційної інстанції та брала участь у кількох із них. За таких обставин відсутні передумови для твердження, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача (скаржника).

9.52. Також колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права внаслідок покладення на нього судового збору в частині апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про виправлення описки, яка була скасована. Так, зі змісту постанови Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року вбачається, що суд розглядав апеляційні скарги ФОП Сівохіна П. І. на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року та ухвалу Господарського суду Львівської області від 30 травня 2025 року у справі № 914/2929/24, спір у якій виник щодо стягнення з ФОП Сівохіна П. І. коштів за порушення умов Договорів оренди та зобов`язання орендаря звільнити торговельні місця. За результатами апеляційного перегляду цієї справи апеляційний суд зазначив, що оскільки ним встановлені обставини виникнення цього спору внаслідок неправильних дій сторони відповідача (неналежного виконання ним умов Договорів оренди), суд покладає судовий збір, сплачений за подання апеляційних скарг, на скаржника, незважаючи на те, що вимоги апеляційних скарг були частково задоволені. Право суду розподіляти судові витрати таким чином передбачено частиною дев`ятою статті 129 ГПК України, на яку і здійснено посилання в тексті судового рішення, а саме: якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, розподіляючи судовий збір у вказаний спосіб, апеляційний господарський суд діяв у межах повноважень, передбачених частиною дев`ятою статті 129 ГПК України, доводи касаційної скарги ФОП Сівохіна П. І. стосовно порушення судом норм процесуального права відхиляються.

9.53. Стосовно доводів касаційної скарги щодо непроведення позивачем закупівлі послуг в АО "Форсетті" з публічних торгів відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" (внаслідок чого, на переконання позивача, позов у справі подано неуповноваженою особою) - це питання не може досліджуватися Верховним Судом в силу відсутності у касаційній скарзі визначених частиною другою статті 287 ГПК підстав касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій у цій частині.

9.54. З урахуванням наведеного колегія суддів Верховного Суду вважає, що скаржнику надано відповідь на поставлені ним питання відповідно до вимог процесуального закону.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

10.1. Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

10.2. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій відсутні.

10.3. Крім того, оскільки підстава для касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою в цій частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

11. Судові витрати

11.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 914/2929/24, відкрите за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича на рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Сівохіна Павла Івановича залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Львівської області від 23 квітня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24 вересня 2025 року у справі № 914/2929/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Власов

Суддя І. В. Булгакова

Суддя Т. М. Малашенкова