РІШЕННЯ

25 лютого 2026 року м. ТернопільСправа № 921/790/25

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

за участі секретаря судового засідання Касюдик О.О.

розглянув справу

за позовом Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі

позивача Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національний природний парк "Дністровський каньйон"

до відповідача 1 Борщівської міської ради

відповідача 2 Комунального підприємства "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради

про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно - заповідного фонду площею 8 га у межах території національного природного парку "Дністровський каньйон", яка розміщена в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 шляхом: визнання недійсним рішення №3182 від 09.02.2024; скасування в державному реєстрі права власності та права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0778; скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 із одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї прав; зобов`язання повернути у власність держави частину площею 8 га із земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778.

за участі представників:

прокурора: Куліковська Л.Б., довіреність;

позивача: Федун М.І., довіреність.

Суть справи:

До Господарського суду Тернопільської області через систему "Електронний суд" поступила позовна заява від Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Тернопільської обласної військової адміністрації до відповідачів Борщівської міської ради, Комунального підприємства "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно - заповідного фонду площею 8 га у межах території національного природного парку "Дністровський каньйон", яка розміщена в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні прокурором та представником позивача, прокурор посилається на те, що в порушення вимог Закону України "Про природно - заповідний фонд України" та Земельного кодексу України частина земельної ділянки площею 8 га в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 площею 38,4528 га, яка відноситься до земель природно - заповідного фонду і повинна перебувати у державній власності, незаконно сформована, як землі лісогосподарського призначення та передана без наявності повноважень щодо розпорядження частиною території природно - заповідного фонду загальнодержавного значення у постійне користування відповідачу 2.

Представник відповідача 1 у судове засідання не прибув, 25.02.2025 до матеріалів справи надійшла заява №б/н (вх.№1475) про визнання позову, вважає позовні вимоги належним чином обґрунтованими.

Представник відповідача 2 у судове засідання не прибув, однак від останнього надійшла заява №б/н (вх.№1479) від 24.02.2026 про розгляд справи без його участі. Крім того, відповідачем 2 подано заяву №б/н (вх.№1478) від 24.02.2026 про визнання позову у зв`язку з тим, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими.

Третя особа прибуття свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Окрім цього, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В силу ч.3 ст.185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Розгляд даного спору здійснювався із технічною фіксацією судового процесу в порядку ст.222 ГПК України.

Дослідивши представлені докази, заслухавши в процесі розгляду справи доводи присутніх у судовому засіданні представників, господарський суд встановив наступне.

Національний природний парк "Дністровський каньйон" (далі НПП) утворений відповідно до Указу Президента України № 96/2010 від 03.02.2010 з метою збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів лісостепової зони на території Борщівського, Бучацького, Заліщицького та Монастириського районів Тернопільської області та є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

В подальшому, Указом Президента України № 147/2019 від 17.04.2019 змінено та розширено межі цього парку. До його складу включено 901,1 га земель, а саме: 785,7 гектара земель державної і комунальної власності, які надаються національному природному парку в постійне користування з вилученням у землекористувачів, згідно з додатком 1, та 115,4 га земель державної і комунальної власності, що включаються до його території без вилучення у землекористувачів, згідно з додатком 2. За додатком 1 у Борщівському районі до складу НПП із вилученням від користувачів включено 60,2 га земель державної власності (запасу та загального користування) за межами населених пунктів, у тому числі 8,0 га земель запасу за межами Кривченської сільської ради Борщівського району (склад угідь - ліси та інші лісовкриті землі).

За змістом п. 1.2 Положення "Про Національний природний парк "Дністровський каньйон", затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №86 від 31.08.2020 (далі - Положення) парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

За п.1.6 цього ж Положення, до складу території НПП включено 11 730,28 га земель, а саме: 7 975,35 га земель, що надаються національному природному парку в постійне користування, і 3 754,93 га земель, що включаються до його території без вилучення.

Пунктом 1.7 Положення обумовлено, що ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються у користування парку у порядку, встановленому законодавством.

До встановлення меж парку у натурі його межі визначаються відповідно до проекту створення парку.

У п. 1.8 Положення зазначено, що право парку на постійне користування земельними ділянками, оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Межі земельних ділянок, що перебувають у користуванні парку встановлюються в натурі (на місцевості) та закріплюються межовими знаками в порядку, визначеному законодавством. Відомості про межі, цільове призначення, оцінку, угіддя земельних ділянок, що перебувають у користуванні парку та про обмеження в їх використанні вносяться до Державного земельного кадастру у встановленому законодавством порядку та обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих територій (п. 1.9 Положення ).

Згідно з п. 14.1 положення зміна меж, категорії та скасування статусу території парку проводиться відповідно до законодавства України.

До складу НПП "Дністровський каньйон" входить, зокрема геологічна пам`ятка природи загальнодержавного значення "Печера Кришталева" - найбільша карстова печера з відомих в СРСР, довжина досліджених ходів 11,5 км, що знаходиться поблизу с. Нижнє Кривче колишнього Борщівського району Тернопільської області.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 07.08.1963 № 1180-р печері надано статус геологічної пам`ятки природи загальнодержавного значення.

З матеріалів розширення меж території НПП вбачається, що земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0778 сформована частково із земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а саме: 8,0 га земель НПП "Дністровський каньйон".

Спірна земельна ділянка розміром 8 га, розташована за межами населеного пункту, входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778, що вперше сформована як об`єкт цивільних прав 14.12.2023 (дата відкриття Поземельної книги).

Як вбачається з листа НПП "Дністровський каньйон" №218 від 20.06.2024, адміністрація Парку неодноразово зверталась до Борщівської міської ради для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки площею 8 га, цільове призначення 04.03. Для збереження та використання національних парків, у постійне користування НПП "Дністровський каньйон". Однак, міською радою такого дозволу надано не було.

Натомість, рішенням Борщівської міської ради №2229 від 28.10.2022 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення (бувші колгоспні ліси) орієнтовною площею 830,3 га, у тому числі в с. Кривче 142,0 га.

Під час виготовлення технічної документації земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 від 17.11.2023, на замовлення Борщівської міської ради, ФОП Мельником П.С. в абзаці 1 розділу 10 було зазначено, що при проведенні геодезичних вишукувань та візуальному спостереженні в натурі на місцевості земельних ділянок, що підлягають інвентаризації Борщівською міською радою, виявлено національний парк "Дністровський каньйон" та геологічну пам`ятку природи загальнодержавного значення "Печера Кришталева", про що зазначено у картосхемі земель запланованих для розширення територій "Дністровський каньйон" та кадастровому плані земельної ділянки 61208839:01:001:0778.

Вищевказане також підтверджується інформацією Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОВА №05.1/1941 від 06.12.2023 про обмеження щодо використання земельних ділянок лісового фонду, яка міститься в Технічній документації .

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 14.12.2023, по земельній ділянці 38,45 га, кадастровий номер 61208839:01:001:0778 на запит Борщівської міської ради № ЗВ-023 від 09.12.2023, в розділі "відомості про обмеження у використанні земельної ділянки" вказано, що земельна ділянка 8,0 га., яка входить до складу вищевказаної ділянки, має обмеження у використанні та відноситься до: національні природні парки та пам`ятки природи.

Не зважаючи на вище наведене, рішенням Борщівської міської ради №3182 від 09.02.2024 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення в с. Кривче та передано у постійне користування комунальному підприємству "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0778 площею 38,4528 га, в межах якої наявні землі природно-заповідного фонду площею 8,0 га НПП "Дністровський каньйон", які з 17.04.2019 вилучені із господарського використання та із користування власників та землекористувачів.

Державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Товстенської селищної ради Дуткою П.Т. 12.03.2024 проведено державну реєстрацію права комунальної власності за Борщівською міською радою на земельну ділянку з кадастровими номером :01:001:0778 площею 38,4528 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208. Реєстрація права власності проведена на підставі рішення Борщівської міської ради №3182 від 09.02.2024 № 3182 та довідки від 07.03.2024 № 670/03-18.

Також, 12.03.2024 державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Товстенської селищної ради Дуткою П.Т. проведено державну реєстрацію іншого речового права права постійного користування земельною ділянкою за КП "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради, номер запису про речове право 54173206.

За даними Державного земельного кадастру про право власності та речові права за цільовим призначенням вказана земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а також зареєстровано обмеження у її використанні охоронні зони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, пам`ятка природи, національні природні парки, прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах, умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи.

Згідно з інформацією Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОВА, викладеною у листах від 06.12.2023, 09.07.2024, 12.05.2025 акту обстеження державної охорони природно-заповідного фонду НПП "Дністровський каньйон" від 29.07.2024, матеріалів розширення меж території НПП вбачається, що земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0778 сформована частково із земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а саме: 8,0 га земель НПП "Дністровський каньйон" (із вилученням із користування у власників та землекористувачів та їх передачею у постійне користування національному природному парку та геологічної пам`ятки природи загальнодержавного значення "Печера Кришталева").

Відтак, за твердженням прокурора, частина земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 площею 8,0 га в межах території НПП з моменту розширення меж парку в 2019 році не належала до земель лісогосподарського призначення, а відноситься до земель природно-заповідного фонду, які передані у постійне користування НПП "Дністровський каньйон" з вилученням у землевласників, а тому не могла бути сформована як землі комунальної власності, а також не могла бути передана Борщівською міською радою у постійне користування комунальному підприємству.

Тобто, частина земельної ділянки площею 8,0 га в межах накладення на територію НПП на час прийняття рішення Борщівською міською радою №3182 від 09.02.2024 була і залишається територією природно-заповідного фонду, а тому на частину земельної ділянки в межах накладення площею 8 га не виникло право комунальної власності, та така не могла бути передана у постійне користування неуповноваженим суб`єктом владних повноважень із порушенням порядку зміни цільового призначення Комунальному підприємству "Борщівський комунальник" як землі лісогосподарського призначення.

Наведені вище обставини й стали підставою для звернення прокурора до суду із позовною заявою.

Дослідивши подані учасниками цього спору докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про те, що позов слід задовольнити, з наступних міркувань.

Щодо звернення прокуратури з даним позовом, слід зазначити наступне.

У відповідності до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п. 1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього ж Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В силу абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Згідно із ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Приписи ч.ч. 3-4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Отже, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

Необхідність пред`явлення цього позову, за доводами прокурора, зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, зокрема спірної земельної ділянки природно-заповідного фонду.

Згідно з положеннями ст. ст. 84, 122 ЗК України обласні державні адміністрації є розпорядниками земель державної форми власності, які знаходяться на їхній території за межами населених пунктів, для всіх потреб та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, на території Тернопільської області повноваження щодо розпорядження землями природно-заповідного фонду, які перебувають у державній власності, здійснюються Тернопільською обласною державною адміністрацією (Тернопільською обласною військовою адміністрацією).

Тому, Тернопільська обласна державна адміністрація (Тернопільська обласна військова адміністрація відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 Про утворення військових адміністрацій - Тернопільська обласна військова адміністрація) є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Обласною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах поінформовано Тернопільську обласну військову адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності передачі земель природно-заповідного фонду у комунальну власність (листи № 12-701вих-25 від 08.09.2025, № 12-899вих-25 від 05.12.2025, №12-414вих-25 від 07.05.2025)

Однак Тернопільська обласна військова адміністрація до суду з позовом про повернення у державну власність спірної земельної ділянки не звернулася, посилаючись на відсутність коштів, про що зазначила у листах Тернопільської ОВА від 15.05.2025, 15.09.2025 та від 09.12.2025.

З даного приводу слід врахувати правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 06 липня 2021 року по справі № 922/3025/20. Зокрема, Верховний Суд звертає увагу, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з відповідним позовом через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що уповноважений орган неналежно виконує свої повноваження. У зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Відтак, суд вважає, що у даній справі прокурор підтвердив наявність у нього підстав для представництва інтересів держави при зверненні з даним позовом до суду.

Щодо визнання недійсним рішення Борщівської міської ради суд вказує на наступне.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а положеннями ст. 19 ЗК України визначено категорії земель за основним цільовим призначенням, на які поділяються землі України.

Визначивши особливий правовий режим для різних категорій земель відповідно до їх основного цільового призначення, законодавець тим самим встановив для кожної з категорій особливості щодо порядку набуття прав та умови використання земель, межі права власності та права користування землями, засади державного управління та контролю за земельними ресурсами, здійснення їх охорони, відповідальність за порушення земельного законодавства тощо.

Згідно з ч.2 ст.19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ч.3 ст.19 ЗК України земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Відповідно до п. г ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (далі Закон) території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Із змісту вказаної норми слідує, що землі, надані національним природним паркам можуть перебувати лише у державній власності, що фактично і передбачено статтею 84 ЗК України.

Положеннями ст. 3 Закону передбачено, що національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

За ст. 5 цього ж Закону завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно - заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до ст. 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується, у тому числі шляхом: встановлення заповідного режиму; додержання вимог щодо охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду під час здійснення господарської, управлінської та іншої діяльності, розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування, здійснення оцінки впливу на довкілля.

Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, а заготівля сіна та випасання худоби можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.

Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.

До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно - заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Статтею 5 Закону України "Про екологічну мережу України" передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.

За ст. 3 вказаного Закону, екомережа це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.

У ст. 4 цього Закону вказано, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.

Розташування частини спірної земельної ділянки в межах накладення площею 8,0 га в межах території НПП "Дністровський каньйон" згідно з чинним законодавством свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює її перебування у комунальній власності з категорією землі лісогосподарського призначення та у постійному користуванні комунального підприємства "Борщівський комунальник" відповідно до затвердженої Класифікації видів цільового призначення земель, оскільки це суперечить меті функціонування і завданням парку.

Категорію та цільове призначення частини спірної земельної ділянки в межах накладення на територію НПП площею 8,0 га фактично неправомірно було змінено органом місцевого самоврядування із земель природно-заповідного призначення при їх формуванні 14.12.2023 на землі лісогосподарського призначення на підставі рішення Борщівської міської ради №3182 від 09.02.2024 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення в с. Кривче", а також поза межами повноважень здійснено розпорядження частиною території природно-заповідного фонду шляхом реєстрації на неї права комунальної власності та її передачі у постійне користування комунальному підприємству "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради в межах земельної ділянки з кадастровими номером :01:001:0778 площею 38,4528 га.

Враховуючи норми чинного законодавства, наявність рішення уповноваженого органу (Указу Президента України №147/2019) від 17.04.2019 про зміну меж національного природного парку, до якого за межами населеного пункту с. Кривче включено землі площею 8 га із вилученням з користування, а також наявності відповідної картосхеми, якою встановлено межі в цій частині території НПП така територія в силу прямої вказівки Закону відносилась до земель природно-заповідного фонду державної форми власності.

Стаття 20 ЗК України передбачає встановлення та зміну цільового призначення земельних ділянок.

У ч.1 ст. 20 ЗК України зазначено, що при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.

Відповідно до частини 2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно частини 7 статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України у листі №11-05/2707-24 від 23.07.2024 повідомила, що проекти рішень та матеріали щодо передачі в комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778, в тому числі проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у постійне користування КП "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради, на погодження до Міндовкілля не надходили.

Згідно з інформацією Кабінету Міністрів України №309060/0/2-25 від 09.12.2025, Кабінетом Міністрів рішень щодо передачі у комунальну власність та погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778,

Ураховуючи вказане, спірні земельні ділянки, які зареєстровані на праві комунальної власності за Борщівською міською радою як землі лісогосподарського призначення, в силу імперативної вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення у зв`язку із розташуванням на них об`єкта природно-заповідного фонду НПП "Дністровський каньйон", що узгоджується із висновками Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №813/4701/16.

Окрім того, у постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

В постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №904/917/23, викладено висновок про те, що "незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним".

У постанові Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 420/10968/23 сформульовано висновок про те, що "правовідносини з приводу особливого режиму використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду виникають не з моменту встановлення їх меж в натурі, складання і затвердження проектів землеустрою, формування земельних ділянок та передачі їх у користування об`єкту природно-заповідного фонду, складання і затвердження проектів організації території об`єкту та охорони його природних комплексів, а з моменту визначення їх меж за проектом створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду".

В постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 179/36/22 викладено такий висновок: "Розташування спірної земельної ділянки у межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення "Приорільський" свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, на які поширюється особливий режим територій об`єктів природно-заповідного фонду."

Незважаючи на те, що межі території НПП "Дністровський каньйон" не встановлені в натурі, вони визначені картографічними матеріалами проекту створення парку / розширення його меж і з часу створення / зміни меж шляхом розширення меж території та об`єкта природно-заповідного фонду віднесені до земель природно-заповідного призначення.

Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Так, за ст. 14 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду це сукупність науковообґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Під цільовим призначенням земельної ділянки варто розуміти визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно-заповідного фонду, встановленого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які вимагаються для збереження і охорони цих земель.

За таких обставин встановлене частині спірної земельної ділянки цільове призначення як земель лісогосподарського значення жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її дійсного використання за таким призначенням, оскільки з моменту зміни меж у 2019 році НПП "Дністровський каньйон" ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

До того ж варто відзначити, що Указі Президента України №147/2019 від 17.04.2019 міститься імперативна норма про те, що включені до території національного природного парку "Дністровський каньйон" землі підлягають передачі в постійне користування виключно національному природному парку.

Всупереч цьому припису та вищенаведених вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та ЗК України частину земельної ділянки площею 8 га в межах земельної ділянки :01:001:0778 площею 38,4528 га, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду і повинна перебувати у державній власності, незаконно передано у постійне користування КП "Борщівський комунальник".

Серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у п.10 ч.2 ст.16 ЦК України розрізняє визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз наведених правових норм підтверджує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою цивільного права.

При зверненні до суду з цим позовом прокурор посилався на те, що рішення Борщівської міської ради від 09.02.2024 № 3182 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення в с. Кривче" в частині щодо земельної ділянки з кадастровими номером :01:001:0778 площею 38,4528 га, суперечить положенням законодавства та інтересам держави, а відтак таке повинно бути визнано недійсним та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 143), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

У пункті 64 постанови від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: "Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах".

З огляду на особливості правового регулювання статусу земельних ділянок природно - заповідного призначення та неможливість їх передання у комунальну чи приватну власність, суд зазначає, що позов з вимогою про визнання незаконним і скасування зазначеного рішення органу місцевого самоврядування за встановлених обставин цієї справи відповідає критерію правомірності та ефективності вибраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Подібний за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду вже формулювала у пункті 82 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Обраний прокурором спосіб захисту, шляхом оскарження рішення (наказу) уповноваженого органу про передачу земельної ділянки в комунальну власність безпосередньо передбачений у п.10 ч.2 ст.16 ЦК України та, за встановлених судами обставин справи є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приведе до усунення порушення прав держави на землі лісогосподарського призначення.

Подібну за змістом правову позицію наведено Верховним Судом у постанові від 22.05.2024 у справі №916/1750/22.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо зобов`язання повернути у власність держави земельну ділянку суд зазначає наступне.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018у справі № 925/1265/16).

Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, зокрема земель природно-заповідного фонду, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у вільному обігу.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати положення ст.13 Конституції України, ч.1 ст.4, ст.15 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", згідно яких території національних природних парків є власністю Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. При цьому ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами повністю вилучаються з господарського використання і надаються природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.

Згідно частини 1 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (ч.2 ст. 84 ЗК України).

Слід зазначити, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність регулюється ст. 117 ЗК України

Відповідно до положень цієї статті передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом "а" частити 1 статті 20-4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" зазначено, що до компетенції обласної державної адміністрації належить забезпечення реалізації державної політики у сфері заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, здійснення управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду України на відповідній території.

Відповідно до статті 150 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду відносяться до особливо-цінних земель, припинення права постійного користування на які з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що землі природно-заповідного фонду НПП "Дністровський каньйон" належать до державної власності та перебувають у розпорядженні обласної державної адміністрації.

Як вже зазначалось, згідно з п. 24 Перехідних положень Розділу X Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно - заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.

В цьому контексті право державної власності на землі природно - заповідного призначення установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, а у разі протиправного вибуття цих об`єктів із державної власності відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц).

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 у справі № 449/723/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

Таким чином, власник спірної земельної ділянки, яка входить у межі об`єкта природно-заповідного фонду, може вимагати усунення порушення права власності (користування) на цю ділянку, вимагаючи повернути її.

Отже, позовні вимоги в частині повернення земельної ділянки у власність держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації теж підлягають задоволенню.

Щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації прав власності та права постійного користування суд зазначає наступне.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Оскільки частина земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778 у межах накладення площею 8 га зареєстрована як землі комунальної власності та передана у постійне користування КП "Борщівський комунальник" поза волею належного власника Тернопільської обласної військової адміністрації, тому належним способом відновлення порушеного законного права є припинення незаконно набутого речового права на частину спірного об`єкта нерухомого майна у судовому порядку. Водночас, таке припинення, в силу норм ст. 79-1 ЗК України можливе виключно на цілісний об`єкт.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права комунальної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за територіальною громадою, яка протиправно (без наявності відповідних правових підстав) зареєструвала право комунальної власності та розпорядилась ним шляхом передачі у постійне користування комунальному підприємству, є перешкодою для реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт (його частину площею 8 га).

У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, у розумінні положень наведеної норми судове рішення про скасування державної реєстрації речових прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів держави.

Тобто, скасування державної реєстрації права власності Борщівської міської ради та права постійного користування КП "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0778, 8 га якої накладаються на землі НПП реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208, призведе до повернення спірного нерухомого майна у стан, що існував до реєстрації права власності за міською радою та постійного користування за комунальним підприємством, що узгоджується з приписами ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З огляду на викладене, належною позовною вимогою у цьому спорі також є скасування державної реєстрації права власності та права постійного користування на спірну земельну ділянку в цілому, у тому числі й в межах накладки на 8 га земель природно-заповідного фонду.

Щодо скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Статтею 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння кадастрового номера.

Відповідно до ч. 10 ст. 24 цього ж Закону державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Аналогічні підстави для скасування державної реєстрації земельних ділянок містяться й у пункті 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051.

Також, згідно з ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно з ч. 6. ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державний земельний кадастр" закріплено основні принципи, на яких базується Державний земельний кадастр, зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.

Згідно з п. 57 вказаного Порядку, Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку, та у разі виправлення помилки відповідно до пункту 1562 цього Порядку.

Визначені законом підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки не надають можливості усунути порушення прав позивача, оскільки у чинному законодавстві України відсутні механізми щодо самостійного звернення позивача до органів Держгеокадастру із заявою про скасування протиправного запису, який порушує його права.

Тому суд, погоджується з доводами прокурора, що ефективним способом захисту інтересів держави є саме скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки :01:0001:0778.

Таким чином, позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

Згідно з ч.1 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Всупереч наведеним нормам, відповідачами позовні вимоги спростовані не були. Більше того, позовні вимоги ними обома були визнані в повному обсязі. Судом не встановлено , що така процесуальна дія вчинена відповідачами всупереч закону чи з порушенням прав чи інтересів інших осіб. Як наслідок, судом приймається визнання прозову відповідачами.

При розподілі сум судового збору суд, керуючись ст. ст. 123, 129 ГПК України судові витрати покладає на відповідачів порівну.

Поряд з цим, відповідно до частини 1 статті 130 ГПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів порівну.

Керуючись статями ст. ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Прийняти заяви відповідача 1 та 2 про визнання позову.

2. Позов задовольнити.

3. Усунути перешкоди власнику - державі в особі Тернопільської обласної військової адміністрації () у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 8 га у межах території національного природного парку "Дністровський каньйон", яка розміщена в межах земельної ділянки з кадастровими номером :01:001:0778.

4. Визнати недійсним рішення Борщівської міської ради від 09.02.2024 № 3182 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення в с. Кривче" в частині щодо земельної ділянки з кадастровими номером :01:001:0778 площею 38,4528 га, у тому числі щодо її передачі у постійне користування комунальному підприємству "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради ().

5. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності Борщівської міської ради () та права постійного користування комунального підприємства "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради () на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0778, припинивши право комунальної власності та право постійного користування на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208).

6. Скасувати в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778, із одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї прав;

7. Зобов`язати Борщівську міську раду () та комунальне підприємство "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради () повернути у власність держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації) () частину площею 8 га із земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0778.

8. Стягнути з Борщівської міської ради (вул. Михайла Грушевського, 2, м. Борщів, Чортівський район, Тернопільська область, 48702, ) на користь Тернопільської обласної прокуратури (р/р UA 0004091 в ДКСУ в м. Київ, МФО 820172, , КЕКВ 2800) - 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

9. Стягнути з Комунального підприємства "Борщівський комунальник" Борщівської міської ради (вул. Гніздовського, будинок 2, м. Борщів, Чортківський район, Тернопільська область, 48702, ) на користь Тернопільської обласної прокуратури (р/р UA 0004091 в ДКСУ в м. Київ, МФО 820172, , КЕКВ 2800) - 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено 12.03.2026.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко