ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/4723/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "РВС Банк", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой", м. Харків (перший відповідач), ОСОБА_1 , смт. Покотилівка (другий відповідач), ОСОБА_2 , м. Харків (третій відповідач), Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Композіт", смт. Золочів (четвертий відповідач)
про стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - Колісник Ю.І.

першого відповідача - не з`явився

другого відповідача - не з`явився

третього відповідача - не з`явився

четвертого відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "РВС Банк", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой" (перший відповідач), ОСОБА_1 (другий відповідач), ОСОБА_2 (третій відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Композіт" (четвертий відповідач), в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 283 928,15 грн, з яких: 160 302,55 грн основна заборгованість; 44 282,11 грн пеня; 42 853,66 грн тридцять процентів річних; 9 131,76 грн інфляційні втрати; 27 358,07 грн десять процентів штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачами умов договорів про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, поруки № ДП-2501-24Г від 28.05.2024, поруки № ДП-2501-1-24Г від 28.05.2024, поруки № ДП-2501-2-24Г від 28.05.2024. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 05.01.2026 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

16.01.2026 до суду від першого відповідача надійшла заява в якій він вказує на те, що перевіривши представлений позивачем розрахунок заборгованості відповідач визнає позов частково у розмірі 212 287,97 грн, з них: 160 302,55 грн основна заборгованість; 42 853,66 грн 30 процентів річних; 9 131,76 грн - інфляційні втрати. Також у поданій заяві перший відповідач просить суд повернути позивачу з Державного бюджету України 1 273,73 грн, що складає 50% сплаченого судового збору під час подання позовної заяви; зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій на 90%, а саме: пеню з 44 282,11 грн до 4 428,21 грн, штраф з 27 358,07 грн до 2 735,81 грн та розстрочити виконання рішення суду про стягнення заборгованості за банківською гарантією № 2501-24Г від 29.05.2024 у розмірі 219 451,99 грн строком на 6 місяців. В обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочку виконання рішення перший відповідач вказує, що заявлений до стягнення розмір штрафних санкцій очевидно є завищеним та в такому вигляді штрафні санкції виступають способом незаконного збагачення, а не засобом впливу на господарсько-правові відносини; скрутний фінансовий стан товариства, статус мікропідприємства, істотне зниження обсягів господарської діяльності внаслідок воєнної агресії Російської Федерації проти України, значний дисбаланс між кредиторською та дебіторською заборгованістю, наявність кількох судових процесів про стягнення коштів та об`єктивну неможливість одноразового виконання рішення суду.

28.01.2026 до суду від позивача надійшли заперечення на заяву першого відповідача, в яких позивач вказує, що підстави для відстрочення виконання рішення у даній справі відсутні. В обґрунтування заперечень зазначає, що скрутне фінансове становище першого відповідача, яким обґрунтована наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, не може бути безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється боржником на власний ризик. При цьому, надана першим відповідачем довідка про його фінансовий стан не може вважатись належним та достатнім доказом важкого фінансового стану підприємства, оскільки довідка складена самим першим відповідачем і об`єктивно не відображає його фінансового стану. Крім того, перший відповідач вже звертався до позивача з листом від 02.05.2025 №848-03-05-25 в якому просив розтермінувати йому оплату заборгованості по Банківській гарантії №2501-24Г терміном на 6 місяців де кінцевим терміном оплати визначав жовтень 2025 року, однак взяті на себе у зазначеному листі зобов`язання повністю не виконав. Водночас, подаючи заяву про розстрочення виконання судового рішення, перший відповідач не надав будь-яких гарантій того, що рішення господарського суду буде виконано в запропонований ним період, не вказав, яким чином, за рахунок яких коштів та як це розстрочення сприятиме боржнику у виконанні судового рішення. Позивач вже зменшив розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідачів, оскільки в своєму позові просить стягнути лише 10% від суми Гарантії, тоді як за умовами Договору про надання гарантії має право на стягнення штрафу у розмірі суми Гарантії. Отже, розмір штрафу, який позивач просить стягнути з відповідачів вже зменшено і баланс інтересів сторін дотримано. На думку позивача зменшення розміру пені та штрафу на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Крім того, позивач звертає увагу суду, що рішенням Правління Національного банку України № 398-рш/БТ від 04.11.2025 АТ "РВС Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.11.2025 №1044 в АТ "РВС банк" було запроваджено тимчасову адміністрацію. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування фізичних осіб від 04.11.2025 №1044 розпочато процедуру виведення АТ "РВС Банк" з ринку і запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію. На підставі рішення Правління Національного банку України від 30.12.2025 № 488-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "РВС Банк" відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ "РВС Банк". Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Таким чином, при вирішенні питання про розстрочку виконання судового рішення має враховуватися, що стягнуті на користь АТ "РВС Банк" будуть спрямовані на задоволення вимог кредиторів АТ "РВС Банк", який перебуває в процесі ліквідації .

У судовому засіданні 05.03.2026 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідачі правом на участь представника у судовому засіданні не скористалися, причину неявки не повідомили. Про місце, дату та час проведення судових засідань відповідачі повідомлялися належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідачів за наявними у справі матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

29.05.2024 Акціонерним товариством "РВС Банк" (надалі АТ "РВС Банк" або Банк, позивач) на підставі Договору про надання гарантії №Д-2501-24Г від 28.05.2024, укладеного між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой" (надалі ТОВ БМУ "Енергоюжспецтрой" або Принципал, перший відповідач) видано на користь ПАТ "Укрнафта" (надалі ПАТ "Укрнафта" або Бенефіціар) Гарантію № 2501-24Г від 29.05.2024 у розмірі 273 580,78 грн (надалі Гарантія).

Документом, з якого виникає основне зобов`язання між ПАТ "Укрнафта" та ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" є Договір № 13/2028-Р від 31.05.2024 на виконання робіт: "Капітальний ремонт нагнітального колектору КНС ВРБ інв. № 47025 ц.ВНіГ № 1 НГВУ "Долинанафтогаз" Долинської ТГ Калуського району Івано-Франківської області (код 45220000-5 за ДК 021:2015, Інженерні та будівельні роботи)" (оголошення про проведення відкритих торгів № UA-2024-04-24-015247-a).

Як вбачається з Гарантії, Гарант надає цю банківську гарантію, за якою безумовно та безвідклично зобов`язується сплатити Бенефіцару суму, зазначену у відповідній вимозі Бенефіціара, що не перевищує 273 580,78 грн. протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання першої вимоги Бенефіціара про сплату коштів за Гарантією, без необхідності для Бенефіціара обґрунтовувати свою Вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім Вимоги, або виконання будь-яких інших умов.

21.02.2025 АТ "РВС Банк" через АТ "Укргазбанк" (лист № 130/5654/2025 від 19.02.2025) отримано від ПАТ "Укрнфата" письмову Вимогу № 01/01/13/04/03/489 від 14.02.2025 про сплату коштів за Гарантією № 2501-24Г від 29.05.2024 у розмірі 273 580,78 грн у зв`язку з порушенням Принципалом основного зобов`язання.

На виконання вищезазначеної вимоги 15.05.2025 Банком сплачено Бенефіціару 273 580,78 грн.

Як вбачається з п. 4.5. Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, Банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до Принципала (регрес) у розмірі суми гарантії, процентів та будь-яких витрат (збитків) Банку тощо згідно з п.4.2. цього Договору.

Так, пунктом 4.2. Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024 встановлено обов`язок Принципала, а саме: якщо на вимогу Бенефіціара та/або на виконання рішення суду про сплату за Гарантією Банк виплачує грошові кошти за Гарантією, Принципал зобов`язаний протягом 2 (двох) робочих днів з дня отримання регресної вимоги Банку, в повному обсязі відшкодувати Банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати Банку.

Відповідно до умов вищезазначеного Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, до повного такого відшкодування Принципал також сплачує Банку проценти від суми боргу в розмірі 30 % (тридцять) процентів річних у валюті Гарантії, за період з моменту виконання Банком вимоги Бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні рахунки Банку (п. 4.2.4. Договору про надання гарантії №Д-2501-24Г від 28.05.2024).

Крім цього, за порушення строків повернення Банку коштів, сплачених Банком за Гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за цим Договором Принципал сплачує Банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки, що діяла в період, за який нараховується пеня (п. 5.1. Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024).

Також, згідно п. 5.2. Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, за порушення Принципалом строків надання документів, визначених п. 4.7. цього Договору, а також інших документів, передбачених цим Договором, в тому числі у випадку подання недостовірної інформації, яка стосується умов цього Договору та/або умов виконання цього Договору, в тому числі порушення будь-якого із зобов`язань, вказаних в цьому Договорі, Принципал сплачує на користь Банку штраф в розмірі 10% (десять) відсотків від суми Гарантії. Сплата штрафу не звільняє Принципала від виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п.5.3. Договору надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, у випадку не надання Принципалом грошового забезпечення (покриття) Гарантії у порядку передбаченому п.2.4. цього Договору Принципал зобов`язаний сплатити на користь Банку штраф у розмірі Суми Гарантії, визначений у п.1.2. цього Договору, на рахунок Банку, зазначеному у повідомленні Банку, протягом 3 х робочих днів з дати отримання принципалом повідомлення у порядку, передбаченому цим Договором.

16.04.2024 АТ "РВС Банк" на адресу Принципала надіслало регресну вимогу №1125-25/БТ від 16.04.2025, відповідно до якої АТ "РВС Банк" просило ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" виконати свої зобов`язання за Договором про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024 у розмірі 273 580,78 грн, що повернулася Банку 01.05.2025 у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (трекінг відправлення АТ "Укрпошта" № 991).

На час розгляду справи Принципал здійснив часткове погашення заборгованості за Договором про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024, у зв`язку з чим залишок основної заборгованості становить 160 302,55 грн.

28.05.2024 між АТ "РВС Банк", ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № ДП-2501-24Г.

28.05.2024 між АТ "РВС Банк", ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № ДП-2501-1-24Г.

28.05.2024 між АТ "РВС Банк", ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа Композіт" укладено Договір поруки № ДП-2501-2-24Г (надалі Договори поруки).

Відповідно до умов вищевказаних Договорів поруки Поручителі зобов`язуються перед Гарантом у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Принципалом своїх зобов`язань щодо повернення суми гарантії, комісій та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених Договором про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024.

При цьому, змістом забезпеченого порукою зобов`язання:

- повернення гарантії в сумі складає 273 580,78 грн та на умовах, визначених у Договорі про надання гарантії та додаткових договорах (угодах) до Договору про надання гарантії, що можуть бути укладені в майбутньому;

- сплата комісій та інших платежів, визначених Договором про надання гарантії з урахуванням змін та доповнень до Договору про надання гарантії, якщо такі будуть прийняті;

- сплата можливих штрафних санкцій у розмірі, у випадках та на умовах, визначених Договором про надання гарантії та додатковими договорами (угодами) до Договору про надання гарантії, що можуть бути укладені в майбутньому;

- сплата інших будь-яких плат, що мають здійснюватися Принципалом та передбачені Договором про надання гарантії;

- інші витрати, пов`язані зі здійсненням забезпеченої порукою вимоги. (п. 2.1. Договорів поруки № ДП-2501-24Г від 28.05.2024, № ДП-2501-1-24Г від 28.05.2024, № ДП-2501-2-24Г від 28.05.2024).

Згідно п. 3.6.1. Договору поруки № ДП-2501-24Г від 28.05.2024, у випадку надіслання Гарантом письмової вимоги виконання забезпеченого зобов`язання, поручитель зобов`язаний перерахувати протягом 5 (п`яти) робочих днів суму гарантії, штрафних санкцій, комісій та інші плати на рахунок зазначений у письмовій вимозі. Аналогічні умови передбачені Договорами поруки № ДП-2501-1-24Г від 28.05.2024 та № ДП-2501-2-24Г від 28.05.2024.

18.09.2025 АТ "РВС Банк" на адресу поручителя ОСОБА_1 надіслано вимогу № 3244/25-БТ від 17.09.2025, відповідно до якої просило ОСОБА_1 протягом 5-ти робочих днів виконати свої зобов`язання за Договором поруки № ДП-2501-24Г від 28.05.2024. Вищезазначена вимога повернулася 07.10.2025 у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (поштове відправлення №201).

18.09.2025 АТ "РВС Банк" на адресу поручителя ОСОБА_2 надіслано вимогу № 3245/25-БТ від 17.09.2025, відповідно до якої просило ОСОБА_2 протягом 5-ти робочих днів виконати свої зобов`язання за Договором поруки № ДП-2501-1-24Г від 28.05.2024. Вищезазначена вимога повернулася 06.10.2025 у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання (поштове відправлення № 210).

18.09.2025 АТ "РВС Банк" на адресу поручителя ТОВ "Альфа Композит" надіслано вимогу № 3246/25-БТ від 17.09.2025, відповідно до якої просило ТОВ "Альфа Композит" протягом 5-ти робочих днів виконати свої зобов`язання за Договором поруки №ДП-2501-2-24Г від 28.05.2024. Вищезазначена вимога була отримана представником ТОВ "Альфа Композит" 23.09.2025 (поштове відправлення №198).

Позивач вказує, що Поручителі ухиляються від виконання своїх зобов`язань за Договорами поруки, що забезпечують виконання Договору про надання гарантії № Д-2501-24Г від 28.05.2024.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За статтями 626-629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За статтею 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 560 ЦК України, за гарантією банк, інша фінансова установа (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 562 ЦК України, зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 563 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 ЦК України, гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 відступив від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, згідно з яким при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією, обґрунтовуючи наступним: об`єднана палата звертає увагу, що тлумачення наведених законодавчих положень таким чином, що гарант повинен перевірити, чи дійсно принципал порушив основне зобов`язання, і що він має платити виключно в разі, якщо бенефіціар довів гаранту порушення основного зобов`язання принципалом, тобто те, що основне зобов`язання не припинено виконанням, унеможливлює застосування імперативних законодавчих положень про те, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання, зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання, та про те, що повторна вимога кредитора, одержана гарантом після повідомлення кредитора про недійсність або припинення основного зобов`язання, підлягає задоволенню. Іншими словами, таке розуміння законодавства призводить до врахування одних законодавчих положень і до ігнорування інших. Тому об`єднана палата відхиляє таке тлумачення законодавства.

Механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів.

Перш за все - це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.

Обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Надання гарантії є фінансовою послугою, яка надається на підставі договору (пункт 6 частини першої статті 4, стаття 9 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" у чинній редакції, пункт 7 частини першої статті 4, стаття 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у редакції, що діяла на час видачі гарантії у справі, що переглядається). Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.

Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.

Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (частина третя статті 202 ЦК України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.

Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

Виходячи з викладеного, об`єднана палата вважає, що законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплати грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина третя статті 563 ЦК України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.

Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.

Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У даному разі, факт наявності основної заборгованості у розмірі 160 302,55 грн належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачами зі свого боку не спростований, визнаний першим відповідачем, у зв`язку чим суд вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 160 302,55 грн обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім сум штрафу, пені, 30 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що відповідні розрахунки позивача відповідають нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів 44 282,11 грн пені, 27 358,07 грн 10% штрафу, 42 853,66 грн 30% річних та 9 131,76 грн інфляційних втрат є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову Акціонерного товариства "РВС Банк", як обґрунтованого, підтвердженого доданими до матеріалів справи доказами та не спростованого відповідачами.

Як зазначалося вище по тексту рішення, першим відповідачем заявлені клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та розстрочення виконання рішення суду.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукуючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягуються в разі порушення такого зобов`язання.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією зі сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

У постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №903/486/22 викладена правова позиція про те, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Суд не приймає виключною обставиною для зменшення штрафних санкцій посилання першого відповідача на важкий фінансовий стан та наявні зобов`язання перед іншими кредиторами, оскільки незадовільний фінансовий стан та правовідносини з іншими юридичними особами перебувають за межами спірного договору та свідчать про невдале здійснення господарської діяльності. Суд враховує, що здійснюючи підприємницьку діяльність, перший відповідач повинен самостійно нести всі ризики, як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також, самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Позивач та перший відповідач є самостійними суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. Відтак, невиконання або неналежне виконання однією із сторін договірних зобов`язань може завдати істотної шкоди іншій та суперечитиме як законним правам та інтересам відповідної сторони господарських правовідносин, так і вимогам процесуального закону, оскільки не враховує матеріальні інтереси такої сторони. Щодо посилань відповідача на запровадження у державі воєнного стану, то зазначена обставина стосується обох сторін справи; відповідачем не надано доказів в підтвердження перешкоджання здійснювати підприємницьку діяльність під час воєнного стану (зупинення роботи, звільнення та мобілізація працівників, використання майна для воєнних потреб тощо).

Відтак, враховуючи вищенаведене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, враховуючи заперечення позивача проти задоволення клопотання першого відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання першого відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно ст. 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його виконання, господарський суд, зокрема, має право розстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №1-7/2013).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду, повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки/розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану.

Аналіз матеріалів даної справи не дає суду підстави для висновку про наявність у даному разі виключних обставин, що ускладнюють виконання ТОВ БМУ "Енергоюжспецстрой" рішення суду, а подані докази і наведені аргументи не свідчать про їх існування.

Отже, враховуючи зазначене, а також можливі наслідки для стягувача при затримці виконання рішення, суд відмовляє у клопотанні про розстрочення виконання рішення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідачів. При цьому, доводи першого відповідача про те, що у зв`язку із визнанням ним позову позивачу підлягає поверненню з державного бюджету України 50% сплаченого судового збору, судом відхиляються, оскільки таке твердження ґрунтується на довільному тлумаченні першим відповідачем норм ч. 1 ст. 130 ГПК України. Приписи частини 1 ст. 130 ГПК України дійсно передбачають, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Втім, у даному випадку перший відповідач визнав позов частково, тоді як процесуальним законом застосування частини 1 ст. 130 ГПК України передбачено визнання позову відповідачем повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой" (ідентифікаційний код юридичної особи: 32951760, місцезнаходження: 61022, м. Харків, пр-т. Правди, 10, кімната 27-Е), Василенко Вікторії Станиславівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Композит" (ідентифікаційний код юридичної особи: 36797118, місцезнаходження: 62203, Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, провулок Разіна, 8-Б) на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58) заборгованість у розмірі 283 928,15 грн, з яких: 160 302,55 грн основна заборгованість; 44 282,11 грн пеня; 42 853,66 грн 30 процентів річних; 9 131,76 грн; 27 358,07 грн - 10 % штрафу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой" (ідентифікаційний код юридичної особи: 32951760, місцезнаходження: 61022, м. Харків, пр-т. Правди, 10, кімната 27-Е) на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58) 851,78 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Василенко Вікторії Станиславівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58) 851,78 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Котікова Андрія Володимировича ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58) 851,78 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа Композит" (ідентифікаційний код юридичної особи: 36797118, місцезнаходження: 62203, Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, провулок Разіна, 8-Б) на користь Акціонерного товариства "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58) 851,78 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Акціонерне товариство "РВС Банк" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39849797, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Введенська, 29/58).

Перший відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-монтажне управління "Енергоюжспецстрой" (ідентифікаційний код юридичної особи: 32951760, місцезнаходження: 61022, м. Харків, пр-т. Правди, 10, кімната 27-Е).

Другий відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Третій відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Четвертий відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа Композит" (ідентифікаційний код юридичної особи: 36797118, місцезнаходження: 62203, Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, провулок Разіна, 8-Б).

Повне рішення підписано 12 березня 2026 року.

СуддяО.В. Погорелова