ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2026 р. Справа№ 927/404/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.

за участі представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 12.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025

у справі № 927/404/25 (суддя - Сидоренко А.С.)

за позовом першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області

до 1. ОСОБА_1

2. Фермерське господарство «Крутівське»

3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Заньківське»

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява від 24.04.2025 першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Крутівське» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Заньківське» про зобов`язання вчинити дії, якою прокурор просить зобов`язати відповідачів повернути органу місцевого самоврядування розташовані в адміністративних межах Крутівської сільської ради Ніжинського району земельні ділянки, а саме:

кадастровий номер :06:001:0005 площею 64,7877 га,

кадастровий номер :07:001:0012 площею 51,49 га,

кадастровий номер :09:001:0002 площею 28,3802 га,

кадастровий номер :09:001:0003 площею 21,6218 га,

кадастровий номер :07:001:0015 площею 138,1017 га.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор зазначає, що на його думку спірні земельні ділянки передані ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного та цивільного законодавства.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі №927/404/25 позов першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Крутівське» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Заньківське» про зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що прокурор у цій справі звернувся до суду із позовом, обравши неналежний спосіб захисту прав - негаторний позов про повернення земельних ділянок замість віндикаційного позову про витребування земельних ділянок у відповідача-3 як фактичного володільця цих земельних ділянок.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Чернігівська обласна прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі № 927/404/25 скасувати та ухвалити нове, яким позов першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Крутівське», товариства з обмеженою відповідальністю «Заньківське» про зобов`язання повернути спірні земельні ділянки, задовольнити та стягнути з відповідачів на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/404/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 по справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №927/404/25.

09.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №927/404/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №927/404/25 за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 та призначено розгляд на 12.02.2026.

22.12.2025 через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

29.12.2025 через систему «Електронний суд» від Чернігівської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

2.2.1. Скаржник вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи; судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права. За доводами прокурора, під час ухвалення рішення по справі судом не дотримано процесуальну вимогу щодо врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Суд застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, та виснував, що нікчемність первісного правочину не зумовлює автоматичної нікчемності похідного, однак прокурор вважає, що зміст правовідносин у справі № 446/478/19 є неподібним до справи № 927/404/25.

Однак, прокурор стверджує, що судом не взято до уваги постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23, на яку посилався прокурор, у якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність у орендаря та, в свою чергу, у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, з тієї підстави, що у постанові від 05.02.2025 у справі №917/1476/23 Верховний Суд відповідних висновків щодо застосування норм права у цьому контексті не формулював.

Відтак, скаржник вважає, що позиція суду щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 387, 388 ЦК України, є необґрунтованою. Належним способом захисту права власника земельної ділянки, порушеного унаслідок набуття громадянином та створеним ним фермерським господарством права користування земельними ділянками державної (комунальної) власності, за усталеною судовою практикою (висновки Верховного Суду у постанові від 05.02.2025 по справі № 917/1476/23 та постанові від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23) є заявлення негаторного позову.

Водночас, за доводами прокуратури, Господарський суд Чернігівської області, дійшовши висновку про те, що наслідком нікчемності укладених договорів оренди спірних земельних ділянок є недійсність договорів суборенди цих ділянок, був зобов`язаний за власною ініціативою застосувати відповідний наслідок нікчемності правочинів, проте всупереч вимогам ч. 5 ст. 216 ЦК України, відповідний наслідок, у тому числі у вигляді самостійно визначеного ним способу захисту порушеного права, не застосував.

2.2.2. У відповіді на відзив на апеляційну скаргу прокурор зокрема наголосив, що у справі №688/2908/16-ц, на яку посилається скаржник, на відміну від справи №927/404/25, що розглядається, спір виник, зокрема, між двома фізичними особами щодо набуття права користування однією і тією ж земельною ділянкою. Тому правовідносини у справі № 688/2908/16-ц та у справі № 927/404/25, що розглядається, не є подібними, враховуючи відмінні обставини справи, підстави позову, а також суб`єктний склад сторін.

Крім того, прокурор зазначив, що вчинення ОСОБА_1 правочину, який порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння майном держави, виходячи безпосередньо з конструкції частини 1 статті 228 ЦК України, виключає добросовісність поведінки набувача права на таке майно, оскільки заволодіння таким правом відбулось унаслідок зловживання (недобросовісної поведінки) особи.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

2.3.1. Відповідач-1 в поданому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обрання неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (Постанови Великої Палати Верховного суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Відповідач-1 зазначає, що Верховним судом у складі колегії Касаційного господарського суду у справі №916/1213/23 від 14.05.2024 та у справі № 904/1407/21 від 28.05.2024 здійснено висновок, про те, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме звернення з позовними вимогами про визнання виконаного/часткового виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Також, неспроможним відповідач вважає посилання прокурора на позиції Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, яким Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що частина друга статті 134 ЗК України у чинній редакції (зі змінами, внесеними Законом України від 18 лютого 2016 року № 1012-VIII «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів») не передбачає можливості передачі земельних ділянок для ведення фермерського господарства поза процедурою земельних торгів, тобто з часу введення в дію вказаних змін до ст. 134 Земельного кодексу Україні та не має зворотної дії у часі та не може розповсюджуватися на правовідносини, які виникли у 2014 року, в той час коли процедура торгів запровадження у 2016 році.

Відповідач-1 вважає, що органи прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та наказів Генерального прокурора України від 19.09.2005 №3гн, від 18.10.2010 №3гн, від 12.04.2011 №3гн, від 07.11.2012 №3гн могли бути обізнаними про існування розпорядження та оскаржуваних прокуратурою договорів та звернутися до суду із відповідним позовом до спливу строку позовної давності. Натомість, звернення до суду із цим позовом відбулось лише у 2025 році, з пропуском строків позовної давності.

2.3.2. Інші учасники своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відтак, з урахуванням частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, справа розглядається за наявними матеріалами.

2.4. явка в судове засідання

У судове засідання 12.02.2026 з`явилися прокурор, представники відповідача-1 та відповідача-2.

Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представники відповідачів заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи - Крутівська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області (позивач) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Заньківське» (відповідач-3) в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції були повідомлені належним чином та завчасно, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку ухвали суду до їх електронного кабінету системи «Електронний суд».

Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників, що не з`явились в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції обставини

23.09.2014 Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області видано накази № 25-2170/14-14-сг, № 25-2171/14-14-сг, 25-2172/14-14-сг, № 25-2173/14-14-сг, № 25-2178/14-14-сг про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельних ділянок розташованих на території Крутівської сільської ради для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 .

На підставі вказаних наказів 14.10.2014 укладені договори оренди між ОСОБА_1 та ГУ Держземагентства у Чернігівській області щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :06:001:0005 площею 64,7877 га, :07:001:0012 площею 51,49 га, :09:001:0002 площею 28,3802 га, :09:001:0003 площею 21,6218 га, :07:001:0015 площею 138,1017 га, які розташовані на території Крутівської сільської ради Ніжинського району, строком на 15 років.

04.12.2020 ОСОБА_1 зареєстровано Фермерське господарство «Крутівське».

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 08.12.2020 зареєстровано право оренди ФГ «Крутівське» на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:001:0005, :07:001:0012, :09:001:0002, :09:001:0003, :07:001:0015.

09.04.2021 між ФГ «Крутівське» та ТОВ «Заньківське» укладено договори суборенди землі на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:001:0005, :07:001:0012, :09:001:0002, :09:001:0003, :07:001:0015.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за 5 договорами суборенди б/н від 09.04.2021 вказані земельні ділянки, передано у субкористування ТОВ «Заньківське». Строк дії договорів суборенди встановлений до 13.10.2029.

Відповідно до вказаних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірних земельних ділянок є територіальна громада в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Право власності територіальної громади набуто 26.01.2021, на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області № 13-ОТГ від 04.12.2020 «Про передачу земельних ділянок з державної у комунальну власність», акту прийому-передачі земельних ділянок від 04.12.2021 та рішення Крутівської сільської ради від 10.12.2020.

Згідно інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційні довідки: № 420957258; № 420961277; № 421014526; № 421015894; № 421016823; № 421018527; №421020662; № 421023650), встановлено, що ОСОБА_1 у 2012 році (до отримання оспорюваних земельних ділянок) на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації № 508 від 24.10.2012 набув у користування на умовах оренди земельні ділянки державної власності для ведення фермерського господарства, розташовані на території Кукшинської (нині Вертіївської) сільської ради, з кадастровими номерами: :03:002:0001, площею 36,7563га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 21.06.2018); :03:001:0002, площею 39,5473га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0002, площею 32,3091га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0003, площею 72,8378га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0004, площею 66,9338га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0005, площею 57,7267га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0006, площею 57,3394га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0007, площею 52,6317 га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань після укладення у листопаді 2012 року вказаних договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_1 12.12.2012 зареєстровано фермерське господарство «Північ-Агро» ().

В подальшому, Ніжинською районною державною адміністрацією 27.12.2012 видано розпорядження № 647 про передачу ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 578,2418 га.

На підставі вказаного розпорядження між ОСОБА_1 та Ніжинською районною державною адміністрацією 28.12.2012 укладено договори оренди (б/н) земельних ділянок для ведення фермерського господарства з кадастровими номерами: :31:001:0001, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району загальною площею 175,1485 га, строком на 25 років; :24:001:0011, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району загальною площею 128,9420 га, строком на 25 років; :31:001:0002, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району загальною площею 77,4810 га, строком на 25 років; :27:001:0015, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району загальною площею 50,1230 га, строком на 25 років.

Вказані договори зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.04.2013.

Також, на підставі цього ж розпорядження 31.12.2012 укладено договір оренди земельної ділянки (б/н) для ведення фермерського господарства з кадастровим номером :30:001:0008, розташованої в адміністративних межах Вертіївської сільської ради Ніжинського району загальною площею 146,5473 га, строком на 25 років.

Договір зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.11.2013.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права

Звернувшись з даним позовом, прокурор стверджує, що момент отримання ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами :06:001:0005, :07:001:0012, :09:001:0002, :09:001:0003, :07:001:0015 на території Крутівської сільської ради Ніжинського району, ним вже було створено фермерське господарство «Північ-Агро» (12.12.2012) та у листопаді-грудні 2012 року набуто право оренди інших земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Кукшинської та Вертіївської сільських рад Ніжинського району, тому вказані вище спірні земельні ділянки могли бути отримані лише юридичною особою - ФГ «Північ Агро» чи ФГ «Крутівське» виключно на земельних торгах, а не ОСОБА_1 , як фізичною особою за спрощеною процедурою. Разом з тим відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.02.2020 № 10-25-0.3-842-/2-20 земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:001:0005, :07:001:0012, :09:001:0002, :09:001:0003, :07:001:0015 передані в оренду ОСОБА_1 без проведення процедури продажу права оренди на них на земельних торгах.

За доводами прокуратури, ОСОБА_1 вчинено дії, спрямовані на отримання оспорюваних земельних ділянок з кадастровими номерами :06:001:0005, :07:001:0012, :09:001:0002, :09:001:0003, :07:001:0015 після отримання земельних ділянок з кадастровими номерами :24:001:0011, :31:001:0001, :31:001:0002, :27:001:0015, :30:001:0600:03:002:0001, :03:001:0002, :04:001:0002, :04:001:0003, :04:001:0004, :04:001:0005, :04:001:0006, :04:001:0007, для ведення фермерського господарства у передбаченому законодавством спрощеному порядку та реєстрації фермерського господарства. Водночас додатково земельні ділянки могли бути отримані ОСОБА_1 виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Так само і фермерське господарство «Крутівське» може отримувати додатково земельні ділянки лише на конкурентних засадах через участь у торгах. За таких обставин, оскільки договори оренди між ОСОБА_1 та ГУ Держземагентства у Чернігівській області щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :06:001:0005 площею 64,7877 га, :07:001:0012 площею 51,49 га, :09:001:0002 площею 28,3802 га, :09:001:0003 площею 21,6218 га, :07:001:0015 площею 138,1017 га, які розташовані на території Крутівської сільської ради Ніжинського району, за відсутності для цього підстави, визначеної в частині 2 статті 134 ЗК України, укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності (а на момент укладання договорів - державної власності), вони порушують публічний порядок та згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемними.

На думку прокурора позовна вимога до відповідачів про повернення Крутівській сільській раді Ніжинського району земельних ділянок у даному випадку є такою, що спрямована на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним позовом.

Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Щодо звернення прокуратури з даним позовом.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву прокурором подано в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів територіальної громади у суді.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» сільські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Судом встановлено, що власником спірних земельних ділянок є територіальна громада в особі Крутівської сільської ради Ніжинського району, а відтак сільська рада є компетентним органом, який у спірних правовідносинах повинен вживати заходів щодо захисту інтересів територіальної громади.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звертався до Крутівської сільської ради з листом від 18.03.2025 №52-77-1708ВИХ-25, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при передачі спірних земельних ділянок, а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення перешкод у користуванні цими земельними ділянками.

Тобто прокурор повідомив позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів територіальної громади.

Листом Крутівської сільської ради від 26.03.2025 № 276/03-37 не надано інформацію про те, що сільською радою вживалися чи плануються заходи спрямовані на усунення перешкод у використанні та розпорядженні радою вищевказаними земельними ділянками та повернення їх законному власнику.

Відтак Крутівська сільська рада особисто підтвердила нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про її бездіяльність щодо захисту інтересів територіальної громади.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не планує робити.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив Крутівську сільську раду позивачем, оскільки вона є компетентним органом, втім не звернулася до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів територіальної громади.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Крутівської сільської ради про зобов`язання повернути земельні ділянки.

За таких обставин у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Крутівської сільської ради як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів територіальної громади та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, а відтак доводи відповідача 1 про протилежне судовою колегією відхиляються.

Щодо заявлених позовних вимог.

Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.

Частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом частин першої-третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

За змістом частини третьої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство». Нею передбачені процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського господарства, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

За змістом положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.

З урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19.

Як правильно встановив сул першої інстанції, ОСОБА_1 на момент видання наказів ГУ Держземагентства у Чернігівській області від 23.09.2014 № 25-2170/14-14-сг, № 25-2171/14-14-сг, 25-2172/14-14-сг, № 25-2173/14-14-сг, № 25-2178/14-14-сг та укладення договорів оренди вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства та отримав в оренду земельні ділянки, право оренди яких було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною другою статті 215 ЦК України, зокрема, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга).

У близькій за змістом постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 зазначено: якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України є нікчемним.

Також у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила:

« 85. Оскільки договір оренди землі від 1 липня 2015 року № 6, укладений між ГУ Держземагентства у Хмельницькій області та ОСОБА_3 без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності, то він відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемним.

86. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19, пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70)».

В іншій справі № 922/1830/19 за позовом заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського господарства «Скосогорівка» про визнання недійсним договору та повернення ділянок, за участю Прокуратури Харківської області Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.10.2022 вказала:

« 9.26. Обмежившись посиланням на відсутність прямої заборони на отримання громадянином земельної ділянки для ведення фермерського господарства повторно, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що землі фермерського господарства мають особливий статус і надаються громадянам на пільговій (позаконкурентній) основі з певною метою, а тому в кожному конкретному випадку орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника з метою недопущення зловживанням громадянином такими пільговими умовами».

Стосовно доводів відповідачів-1,3 про те, що ст. 134 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачала продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельних ділянок державної власності для ведення фермерського господарства суд зазначає, що статтею 134 ЗК України до внесення змін Законом № 1012-VIII було передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Водночас, Законом України від 19.06.2003 № 973-IV «Про фермерське господарство» було передбачено, що громадянин, який одержав земельну ділянку, мав зареєструвати фермерське господарство як юридичну особу. Отже, земля не могла передаватись громадянину двічі чи більше разів для ведення фермерського господарства, бо вже після першої передачі землі в оренду мало бути створене фермерське господарство, і саме воно, а не громадянин, ставало суб`єктом ведення фермерського господарства.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц (провадження № 14-6цс19): право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Подібні за змістом висновки сформульовані також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 6.2.1): за змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону № 973-IV після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась; після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин з метою створення фермерського господарства, в порядку, визначеному законом, на конкурентних основах. При цьому у зазначеній справі спір виник у зв`язку з укладенням договору оренди землі від 29.12.2014, тобто до набрання чинності Законом № 1012-VIII.

Отже, за висновками Великої Палати Верховного Суду повторне передання в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі було незаконним і до набрання чинності Законом № 1012-VIII.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду. Суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, судом враховуються висновки саме Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц (провадження № 14-6цс19), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 6.2.1), за змістом яких повторне передання в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурсній основі було незаконним і до набрання чинності Законом № 1012-VIII.

Таким чином, Верховний Суд у постановах від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23 (з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19), сформував підхід про нікчемність договору оренди землі, згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України, укладеного без дотримання конкурентних засад, тобто спрямованого на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної або комунальної власності.

Виходячи з викладеного, оскільки спірні договори оренди за відсутності для цього підстави, визначеної в частині другій статті 134 ЗК України, укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності (а на момент укладання договорів - державної власності), вони порушують публічний порядок та згідно із частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемними.

При цьому, земельні ділянки кадастровий номер :06:001:0005 площею 64,7877 га, кадастровий номер :07:001:0012 площею 51,49 га, кадастровий номер :09:001:0002 площею 28,3802 га, кадастровий номер :09:001:0003 площею 21,6218 га, кадастровий номер :07:001:0015 площею 138,1017 га перебувають в суборенді у ТОВ «Заньківське» на підставі договорів суборенди землі від 09.04.2021, укладених з ФГ «Крутівське».

За усталеними правовими висновками Верховного Суду комплексний аналіз положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про те, що після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації. Отже, з дати державної реєстрації користувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася. Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 26.08.2019 у справі № 628/778/18, від 02.10.2019 у справі № 922/538/19.

Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але в окремому порядку вже як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації № 508 від 24.10.2012 відповідач-1 набув у користування на умовах оренди земельні ділянки державної власності для ведення фермерського господарства, розташовані на території Кукшинської (нині Вертіївської) сільської ради, з кадастровими номерами: :03:002:0001, площею 36,7563га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 21.06.2018); :03:001:0002, площею 39,5473га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0002, площею 32,3091га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0003, площею 72,8378га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0004, площею 66,9338га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0005, площею 57,7267га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0006, площею 57,3394га (договір оренди землі б/н від 16.11.2012, зареєстрований 30.11.2017); :04:001:0007, площею 52,6317 га (договір оренди землі б/н від 26.11.2012, зареєстрований 30.11.2017).

Після укладення у листопаді 2012 року вказаних договорів оренди земельних ділянок Вилегжаніним Ю.В. 12.12.2012 зареєстровано фермерське господарство «Північ-Агро» ().

Отже, ОСОБА_1 скористувався своїм правом на отримання земельних ділянок за спрощеною процедурою без проведення земельних торгів.

Відтак, ФГ «Крутівське» не могло автоматично набути право оренди на спірні земельні ділянки, надані ОСОБА_1 на підставі наказів ГУ Держземагентства у Чернігівській області № 25-2170/14-14-сг, № 25-2171/14-14-сг, 25-2172/14-14-сг, № 25-2173/14-14-сг, № 25-2178/14-14-сг від 23.09.2014, без укладення окремих правочинів.

Враховуючи, що договори оренди спірних земельних ділянок укладено саме з ОСОБА_1 , а право оренди при цьому зареєстровано за ФГ «Крутівське», яке не є стороною правочинів, то державний реєстратор здійснив державну реєстрацію права оренди за ФГ «Крутівське» земельних ділянок без достатньої правової підстави та з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (за відсутності договору з відповідачем-2).

Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Вказана стаття визначає коло осіб, які можуть виступати орендодавцями. Враховуючи, що передача майна у найм є одним із способів здійснення права розпорядження майном, стаття 761 ЦК України наділяє цим правом власника, а також осіб, які мають майнові права, або уповноважені на укладення договору найму.

Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Частинами 1, 2, 4 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

Таким чином, договори суборенди можуть бути укладені лише на підставі дійсних договорів оренди та є похідними від вказаних (нікчемних) договорів оренди. Тобто право на укладання договору суборенди земельної ділянки має лише особа, якій належать майнові права на цю ділянку (право оренди).

Отже, договори суборенди землі від 09.04.2021 укладені з порушенням положень статті 761 ЦК України, статті 93 ЗК України, оскільки в суборенду передано земельні ділянки, на які ФГ «Крутівське» не мало майнових прав (права оренди/надання в суборенду) на час укладення цих договорів, що є підставою для визнання їх недійсними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам.

Статтею 398 ЦК України визначено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Оскільки зазначені договори суборенди землі є чинними, а за відповідачем-3 зареєстровано право суборенди спірних земельних ділянок, ТОВ «Заньківське» є фактичним володільцем цих земельних ділянок.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є лише той правочин, недійсність якого встановлена законом.

Нікчемність договорів суборенди прокурор жодним чином не обґрунтував і не довів. Не можуть до цих договорів застосовуватися і приписи ст. 228 ЦК України (як це заявлено прокурором до договорів оренди), оскільки у даному випадку відсутні правовідносини, пов`язані з передачею землі в оренду на конкурентних засадах, а протиправна поведінка відповідача-1 не зумовлює протиправності відповідача-3.

Крім того, жодною нормою права не встановлена нікчемність похідного договору (відповідного права) у зв`язку з нікчемністю первісного.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує, що прокурором було заявлено негаторний позов про зобов`язання відповідачів повернути спірні земельні ділянки.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння (див. правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.

Як правильно констатував суд першої інстанції, нікчемність первісного правочину не зумовлює автоматичної нікчемності похідного. У такому випадку похідний правочин (відповідне право) вважається лише оспорюваним, тобто породжує юридичні наслідки до моменту визнання його недійсним.

Водночас негаторні правовідносини можливі лише за умови відсутності в останнього володільця відповідного права або встановленої законом неможливості отримання такого права на відповідному правовому титулі, що у свою чергу знівельовує негаторність правовідносин між позивачем та відповідачем-3.

Суд наголошує, що у справі, що переглядається, спірні земельні ділянки можуть перебувати в оренді та суборенді за умови дотримання учасниками правовідносин встановленої законом процедури отримання їх в оренду.

Нікчемність договорів оренди від 14.10.2014 та як наслідок недійсність договорів суборенди від 09.04.2021 вказує на те, що захист прав власника землі має здійснюватись виключно у межах правових механізмів застосування наслідків нікчемності договорів оренди та недійсності договорів суборенди. Натомість, прокурором під час розгляду спору не враховано наявності договору суборенди як підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а також не вирішено у позові питання про те, у який спосіб таке право є припиненим.

Колегія суддів відхиляє доводи прокурора про те, що суд зобов`язаний самостійно визначати правову природу спірних правовідносин сторін та, у даному випадку, самостійно застосовувати наслідки недійсності правочинів, оскільки чинне процесуальне законодавство дозволяє розглядати спори виключно у межах заявлених позивачем позовних вимог.

У суду відсутнє право з власної ініціативи визнавати укладені між сторонами договори (у даному випадку суборенди) недійсними. Відповідно, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину та повернути спірні земельні ділянки їх власнику.

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)), що в свою чергу виключає відмову в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

Оскільки прокурор у цій справі звернувся до суду із позовом, обравши неналежний спосіб захисту прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог.

3.3. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Надаючи оцінку доводам прокурора, викладеним в апеляційній скарзі, колегія суддів зауважує, що більшість з них стосується доведення обставин незастосування до спірних правовідносин сторін тих чи інших висновків Верховного Суду.

Зокрема, судом відхиляються доводи прокурора з посиланням на постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1476/23 про те, що відсутність у орендаря та в свою чергу у суборендаря правових підстав для користування земельною ділянкою (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що останні використовують її незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном - оскільки у вказаній постанові Верховний Суд відповідних висновків щодо застосування норм права у цьому контексті не формулював.

При цьому, прокурором не спростовано встановленої судом першої інстанції обставини чинності договорів суборенди від 09.04.2021 та відсутності доказів припинення права суборенди Товариства.

Між цим, слід зауважити, що оскільки за нормами ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть перебувати у оренді Товариства, правові підстави для задоволення негаторного позову про повернення спірної земельної ділянки власнику поза межами встановленого законом порядку визнання таких договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину - відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу Прокурора на постанову Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/599/21, ухваленої у спорі за ідентичних обставин та з чіткими висновками про те, що договір суборенди, укладений у межах нікчемного договору оренди землі, - є оспорюваним.

Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з положеннями статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 у справі № 924/316/21 зазначив, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому він зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі № 927/404/25 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі № 927/404/25 задоволенню не підлягає.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі №927/404/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2025 у справі №927/404/25 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/404/25 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 02.03.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко