ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/612/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

ОГП: Савицька О.В.,

представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025

у справі № 910/612/25

за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури

до:

1)Київської міської ради;

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій-плаза"

треті особи:

1)Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Юлія Володимирівна;

2)Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталія Володимирівна

про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання незаконним та скасування рішення про передачу в оренду земельної ділянки, визнання відсутнім права користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави до Київської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій-плаза" про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літера А) площею 50 кв.м, визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,9511 га з кадастровим номером :72:453:0024 на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва та визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Кій-плаза" права користування вказаною земельною ділянкою.

Позовна заява обґрунтована тим, що державна реєстрація права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літера А) площею 50 кв.м здійснена у порушення вимог законодавства та підлягає скасуванню, оскільки вказаного майна в реальності не існує, а його реєстрація здійснена з метою повторного набуття права користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій воно розташоване, в обхід визначеного ст. 135 Земельного кодексу України порядку, тобто ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» вжило заходів щодо створення уявної законності набуття права власності на відсутній у натурі об`єкт нерухомого майна шляхом здійснення його державної реєстрації, що стало передумовою для передачі Київською міською радою у користування земельної ділянки поза аукціоном у порядку, визначеному ч. 2 ст. 124, ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, як «власнику» розташованого ній майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 (суддя Ярмак О.М.) позов задоволено повністю. Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю "КІЙ-ПЛАЗА" права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста припинивши вказане право, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 000. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 19.09.2024 №126/9934 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "КІЙ-ПЛАЗА" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва". Визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "КІЙ-ПЛАЗА" право користування земельною ділянкою площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 (колегія суддів у складі: Гончаров С.А. - головуючий, Сибіга О.М., Тищенко О.В.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Судами обох інстанцій встановлено, що рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію за ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Рішення Київської міської ради від 19.09.2024 №126/9934 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "КІЙ-ПЛАЗА" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва" передано ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" земельну ділянку площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) в оренду на 5 років для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно та віднесено вказану земельну ділянку до земель житлової та громадської забудови.

При цьому земельна ділянка площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі місті Києва на підставі рішення Київської міської ради від 26.04.2007 №498/1159 передавалась в оренду ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування.

На підставі рішення Київської міської ради від 13.11.2013 №633/10121 термін дії договору оренди земельної ділянки поновлено на 5 років (договір про поновлення договору оренди земельної ділянки від 12.12.2014 № 1332, термін дії оренди за договором до 12.12.2019).

У подальшому ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" звернулось до Київської міської ради з листом-повідомленням від 23.03.2021 про поновлення вищевказаного договору оренди.

За результатами розгляду листа Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 09.04.2021 поінформував ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" щодо втрати ним переважного права на укладення договору оренди на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Як зазначає прокурор в позовній заяві втративши переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер :72:453:0024), з метою повторного набуття права користування землею в обхід визначеного ст. 135 Земельного кодексу України порядку, ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" вжило заходів щодо створення уявної законності набуття права власності на відсутній у натурі об`єкт нерухомого майна шляхом здійснення його державної реєстрації, що стало передумовою для передачі Київською міською радою у користування земельної ділянки поза аукціоном у порядку, визначеному ч. 2 ст. 124, ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, як власнику розташованого ній майна.

25.07.2022 за ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" з відкриттям розділу проведена первинна реєстрація права власності на нежитлову будівлю (літера А) площею 18,2 кв.м на вул. Кондукторській, 48 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Підставою виникнення права власності на нерухоме майно вказана довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: ГБ-2244, видана 24.02.2022 ТОВ "АРМОВІРБУД", а також технічний паспорт від 26.07.2022. У вказаному технічному паспорті на будівлю зазначено, що об`єкт побудований у 1990 році.

24.06.2024 до розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено зміни шляхом збільшення площі нерухомого майна з 18,2 кв.м на 50 кв.м, а також змінено підставу виникнення права власності у товариства на нерухоме майно шляхом видалення довідки про показники об`єкта нерухомого майна ГБ-2244 від 24.07.2022 та технічного паспорту від 26.07.2022 та додавання довідки про показники об`єкта нерухомого майна, виданої 12.06.2024 ТОВ "КИІВСЕРВІСПЛЮС" та технічного паспорту від 18.06.2024.

Належний ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" об`єкт нерухомості на земельній ділянці площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі місті Києва відсутній, та ніколи не існував як об`єкт матеріального світу.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що зібраними у справі доказами підтверджується, що нежитлова будівля (літ. А) загальною площею 50 кв.м не була побудована, в експлуатацію у встановленому законом порядку не вводилась, та відсутня (не розташована) у натурі на спірній земельній ділянці, а отже як об`єкт нерухомого майна не існує, та право власності на неї у ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" не виникло. Державна реєстрація за товариством права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна, який ніби-то розташований на земельній ділянці, власником якої є Київська міська рада, істотно обмежує права власника землі. Київська міська рада у цьому випадку не може використовувати земельну ділянку ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може надати цю землю в оренду будь-кому, окрім особи, за якою зареєстровано нерухоме майно, тобто на даний час ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА", а тому така реєстрація підлягає скасуванню. Відтак, у ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" завідомо не було підстав претендувати на отримання спірної земельної ділянки на неконкурентних умовах, визначених ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України у зв`язку з відсутністю у нього права власності на неіснуючу будівлю, а до спірних правовідносин при передачі землі в оренду підлягали застосуванню норми ст. 135 Земельного кодексу України, а тому рішення Київської міської ради від 19.09.2024 № 126/9934 "Про передачу ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва" суперечить ст.ст. 116, 124, 134, 135 Земельного кодексу України, порушує права та законні інтереси власника земельної ділянки - територіальної громади міста Києва, а отже відповідно до ст.ст. 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України є незаконним та підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, позов в частині вимог про визнання відсутнім у ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» право користування земельною ділянкою площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва також підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" не набув права користування земельною ділянкою, оскільки не укладав з Київською міською радою договір оренди земельної ділянки на підставі спірного рішення від 19.09.2024 №126/9934. Відтак, неможливо визнати відсутнім право користування земельною ділянкою за ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА", оскільки у нього такого права немає. При цьому скасування спірного рішення від 19.09.2024 №126/9934 не відновить стан позивача, який існував до можливого порушення його прав та інтересів, не усуне стан невизначеності щодо земельної ділянки у відносинах між позивачем та відповідачами та не усуне необхідності у повторному зверненні до суду, що є порушенням принципів верховенства права та процесуальної економії. У зв`язку з цим та враховуючи, що обраний позивачем спосіб захисту не вирішить між сторонами спір про речове право на земельну ділянку, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові. За висновками суду апеляційної інстанції, у даному випадку ефективним і належним способом захисту буде пред`явлення саме віндикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України), оскільки даний спосіб захисту має поновити порушене право (у разі підтвердження порушення такого права) та вирішити у повній мірі спір про речове право на земельну ділянку.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував ст.ст. 16, 21, 387, 388, 391, 393 ЦК України, ст.ст. 9, 51, 52, 116, 120, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134, ч. ч. 1, 2 ст. 135, 152 ЗК України, ст. 16 Закону України «Про оренду землі», ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», та порушив вимоги процесуального законодавства (ст.ст. 2, 86, ч. 4 ст. 236 ГПК України), оскільки безпідставно відмовив у задоволенні позову виходячи з помилкового висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту. При цьому, суд апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваної постанови помилково врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, та не врахував, що у випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, саме - судом апеляційної інстанції не враховано висновків:

- щодо застосування положень ст. ст. 116, 120, 124, 134, 135 Земельного кодексу України при вирішенні спорів щодо надання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності в оренду поза процедурою земельних торгів, крім установлених законодавством випадків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, від 10.10.2023 у справі № 922/563/22, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19;

- щодо застосування положень ст. ст. 16, 21, 387, 388, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України в частині надання оцінки обраного прокурором способу захисту порушених прав при розмежуванні віндикаційного та негаторного позовів, викладених у постановах (ухвалах) Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2025 у справі № 915/268/24, від 06.05.2025 у справі № 922/639/23, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 23.11.2021 у справі № 488/2807/17, від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 22.04.2025 у справі № 918/1332/23, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15;

- щодо застосування положень ст. ст. 15, 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України в частині визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду на 16.12.2025, надано строк на подання відзивів на неї до 13.12.2025 та витребувано матеріали справи з Господарського суду міста Києва/Північного апеляційного господарського суду.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 04.12.2025 від ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції та помилковість доводів прокурора.

Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 04.12.2025 від ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" надійшло клопотання про закриття касаційного провадження, мотивоване тим, що правовідносини у справах, у яких прийнято постанови Верховного Суду, на які посилається прокурор в якості підстави касаційного провадження, не є подібними до тих, що склалися у справі № 910/612/25.

До 16.12.2025 витребувані матеріали справи № 910/612/25 до Верховного Суду не надійшли, у зв`язку з чим Суд ухвалою від 16.12.2025 повідомив учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 20.01.2026.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатнісю головуючого судді розгляд касаційної скарги 20.01.2026 не відбувся, і ухвалою від 28.01.2026 повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 24.02.2026.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 24.02.2026 від ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, у яких представник ОСОБА_1 посилається на те, що не має можливості прибути у судове засідання, яке призначене на 24.02.2026 у зв`язку з перебуванням на лікуванні, а тому просить відкласти розгляд справи на іншу дату, розглянувши які колегія суддів дійшла висновків про відмову у їх задоволенні, оскільки явка представників не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, а ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" скористалося своїм процесуальним правом на подання відзиву та клопотання про закриття провадження, у яких детально виклало свою правову позицію щодо доводів касаційної скарги та обставин справи. Таким чином, Судом забезпечено принцип змагальності сторін та створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи їхніх процесуальних прав.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд наголошує, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою для касаційного оскарження є застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного саме у постанові Верховного Суду. Відповідно, посилання скаржника на неврахування висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду від 29.10.2025 у справі № 915/268/24 не можуть бути прийняті до уваги як належна правова підстава для касаційного оскарження, а тому колегією суддів не розглядаються.

Також колегією суддів відхиляються посилання прокурора на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.05.2025 у справі № 922/639/23, оскільки у ній було предметом позову наявність/відсутність підстав для розірвання концесійного договору, тобто правовідносини не є подібними до тих, що склалися у справі № 910/612/25, і висновки Верховного Суду щодо концесійного договору не можуть бути застосовані у цій справі.

Водночас, Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Так у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц зазначено, що за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказала (п. 72), що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважала доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У постанові Верховного Суду від 22.04.2025 у справі № 918/1332/23 викладено висновки, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 викладено висновок, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71)).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав(пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

У постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що вже зауважувала, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто повинне залежати як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17).

Колегія суддів вважає релевантними посилання прокурора на зазначені постанови Верховного Суду в контексті застосування положень Цивільного та Земельного кодексів України щодо визначення належного та ефективного способу захисту у спорах, пов`язаних з питанням належного володіння земельною ділянкою.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з доводами прокурора, що для розмежування віндикаційного та негаторного позовів одним з основних критеріїв є наявність або відсутність володіння майном у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника наявне володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість вимога власника, позбавленого володіння (фізичного, юридичного), і пред`явлення вимоги про відновлення володіння, має кваліфікуватися як віндикаційний позов. (Аналогічний підхід застосовано у п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Проте суд апеляційної інстанції обґрунтовуючи свої висновки в частині неефективності та неналежності обраного прокурором способу захисту вказаного не врахував, хоча у спірних правовідносинах земельна ділянка не вибула з власності територіальної громади міста Києва на підставі оскаржуваного рішення Київської міської ради від 19.09.2024 № 126/9934 (судом встановлено, що договір оренди не укладався).

Як правильно зазначає прокурор у касаційній скарзі, апеляційний господарський суд помилково керувався у відповідному висновку правовою позицією, викладеною у пунктах 143-151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, позаяк вказані висновки стосувалися питання належного способу захисту права особи, право власності на майно якої було зареєстровано за іншою особою внаслідок реалізації положень неукладеного договору (позовними вимогами у справі стосувалися договору купівлі-продажу квартири, що вибула з фактичного володіння його законного власника (фізичної особи) за відплатним договором на підставі підроблених документів), що свідчить про неподібність вказаних правовідносин з тими, що склалися у справі № 910/612/25.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у відмові в позові в частині скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літера А) площею 50 кв.м з підстав неефективності та неналежності способу захисту, обраного прокурором, оскільки за встановлених судами обставин справи - земельна ділянка не вибула з володіння власника (територіальної громади) і наявна перешкода у розпорядженні майном (незаконна реєстрація прав на неіснуючий об`єкт) - вказані вимоги заявлені правомірно в порядку негаторного позову.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13).

Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16).

Місцевим господарським судом встановлено, що зібраними матеріалами не підтверджено існування у матеріальному світі (розташування) на спірній земельній ділянці (кадастровий номер :72:453:0024) будь-яких об`єктів нерухомого майна. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Вказане свідчить про те, що ТОВ «КІЙ-ПАЗА» у порушення вимог ст. ст. 179, 181, 182, 317, 328, 329, 331, 332 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» неправомірно зареєструвало право власності на нежитлову будівлю загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), якої насправді не існує та ніколи не існувало в матеріальному світі, а отже вона не належить до об`єктів нерухомого майна та речові права на неї не виникають.

При цьому, державна реєстрація за товариством права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна, який ніби-то розташований на земельній ділянці, власником якої є Київська міська рада, істотно обмежує права власника землі. Київська міська рада у цьому випадку не може використовувати земельну ділянку ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може надати цю землю в оренду будь-кому, окрім особи, за якою зареєстровано нерухоме майно, тобто на даний час, ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА».

Відтак, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що державна реєстрація права приватної власності на спірне майно за ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» як на нерухоме майно підлягає скасуванню з огляду на те, що здійснено державну реєстрацію неіснуючих майнових прав на об`єкт, який не існує. Такі права, відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації. Тобто ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» не набуло у встановленому законом порядку право власності на спірну будівлю, а державну реєстрацію права власності на це майно проведено за відповідачем за відсутності належних правових підстав для набуття ним такого права, і відсутність законних підстав для здійснення державної реєстрації за товариством права власності на спірне нерухоме майно свідчить про недостовірність даних, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та, як наслідок, відсутність правових підстав для отримання в користування земельної ділянки в порядку, визначеному ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, оскільки за ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

У спірних правовідносинах саме державна реєстрація права власності на відсутній в натурі об`єкт нерухомості, стала передумовою для отримання землі в користування ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» на позаконкурентних засадах, визначених ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України в обхід встановленому законом порядку.

Таким чином, позов в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), припинивши вказане право, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 000 обґрунтовано задоволено місцевим господарським судом.

Крім того, Київською міською радою на підставі ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України передано ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» спірну земельну ділянку площею 0,9511 га в оренду не для експлуатації та обслуговування нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за товариством (нежитлової будівлі площею 50 кв.м, яка фактично відсутня), а для нового будівництва житлового комплексу.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що позовні вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування/влади є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння майном.

Проте Верховний Суд також не погоджується з вказаними висновками, оскільки, по-перше, як вже було зазначено, суд апеляційної інстанції помилкового виснував про необхідність застосування до даних правовідносин віндикаційного способу захисту.

По-друге, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначено про те, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу (п. 83 постанови).

Відтак, оскарження в судовому порядку рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке є підставою (юридичним фактом) виникнення (у територіальної громади) та припинення (у товариства) цивільних прав, належний спосіб захисту порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, де зазначено, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого всупереч вимог закону та інтересів територіальної громади, із урахуванням фактичних обставин може вважатися належним способом захисту порушеного цивільного права, який передбачено ст. 16 ЦК України (п. 92).

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18: «Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13 вказано, що судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України; у такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень; рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції у справі № 910/612/25, ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" не укладав з Київською міською радою договір оренди земельної ділянки на підставі спірного рішення від 19.09.2024 №126/9934.

Тобто вказане спірне рішення не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору), є чинним та породжує відповідні правові наслідки.

А тому, у даному спорі позовна вимога про визнання незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 19.09.2024 №126/9934 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва» є належною та ефективною і прокурор може звертатися з позовом про визнання незаконним і скасування такого рішення.

При цьому місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 19.09.2024 № 126/9934 ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» передано в оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно та віднесено вказану земельну ділянку до земель житлової та громадської забудови.

Однак, на момент прийняття Київською міською радою вказаного рішення товариство не було власником об`єкта нерухомого майна, а зареєстрована за товариством на праві власності споруда була відсутня в натурі на спірній земельній ділянці.

У такому випадку до даних правовідносин потрібно застосовувати загальні правила ст. 135 Земельного кодексу України про проведення земельних торгів у формі аукціону, за результатами яких укладати відповідний договір.

Про вказане товариству було відомо на момент звернення з клопотанням про відведення земельної ділянки, а отже отримання в користування товариством земельної ділянки відбулось з порушенням ним принципу добросовісності, а дії товариства спрямовані виключно на створення штучних позаконкурентних умов та підстав, направлених на заволодіння комунальною земельною ділянкою в обхід процедури проведення земельних торгів, визначеної ст.ст. 116, 124 ,134 Земельного кодексу України.

Таким чином, у ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» завідомо не було підстав претендувати на отримання спірної земельної ділянки на неконкурентних умовах, визначених ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України у зв`язку з відсутністю у нього права власності на неіснуючу будівлю, а до спірних правовідносин при передачі землі в оренду підлягали застосуванню норми ст. 135 Земельного кодексу України.

Крім того, вказана земельна ділянка у 2007 році передавалась в оренду ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» для будівництва та експлуатації багатоповерхових житлових будинків вільною від забудови, а також будь-які об`єкти нерухомого майна на ній були відсутні станом на 2019 рік, про що Київраді було достеменно відомо як із затвердженого нею проекту землеустрою, так і з акту обстеження земельної ділянки, проведеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого орану Київської міської ради (КМДА) у 2019 році.

З урахуванням вказаних обставин правильними є висновки місцевого господарського суду про те, що при вирішенні питання про повторне (у зв`язку в втратою переважного права на поновлення договору оренди) відведення ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки територіальної громади міста поза процедурою аукціону у зв`язку з набуттям ним права власності на нерухоме майно, яке ніби-то побудоване до 1991 року, Київська міська рада повинна була проявити розумну обачність та пересвідчитись як в фактичному розташуванні майна на комунальній землі, про відведення якої звернулось товариство на позаконкурентних засадах, так і в законності реєстрації за товариством права власності на це майно після закінчення попереднього договору оренди у 2019 році.

Крім того, Київською міською радою на підставі ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України передано ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» спірну земельну ділянку площею 0,9511 га в оренду не для експлуатації та обслуговування нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за товариством (нежитлової будівлі площею 50 кв.м, яка фактично відсутня), а для нового будівництва житлового комплексу.

Вказане свідчить про те, що рішення Київської міської ради від 19.09.2024 № 126/9934 «Про передачу ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва» суперечить ст. ст. 116, 124, 134, 135 Земельного кодексу України, порушує права та законні інтереси власника земельної ділянки - територіальної громади міста Києва, а отже відповідно до ст.ст. 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України є незаконним та підлягає скасуванню. Водночас, неоскарження прийнятого всупереч вимогам закону рішення Київської міської ради щодо передачі в оренду земельної ділянки комунальної власності матиме наслідком залишення його в силі, що суперечитиме волі та інтересам суспільства і держави, оскільки є чинним та породжує відповідні правові наслідки, та є підставою для укладення договору оренди - тобто породжує стан правової невизначеності щодо земельної ділянки у відносинах між відповідачами.

Вказаного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, а місцевий господарський суд, в свою чергу, дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код 22883141) від 19.09.2024 №126/9934 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва».

З огляду на встановлені обставини, висновки Верховного Суду, апеляційний господарський суд помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літера А) площею 50 кв.м, визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,9511 га з кадастровим номером :72:453:0024 на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що наведена скаржником підстава, визначена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, підтвердилася.

Водночас, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання відсутнім у ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» права користування земельною ділянкою площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва, з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено поняття «договір оренди землі» згідно якого, це є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів.

У відповідності до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права користування, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права користування, що унеможливлює ототожнення факту набуття права користування з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права користування необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права користування, такої підстави закон не передбачає.

З огляду на вищезазначені норми права, передача земельної ділянки оренду, що перебуває у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання з останнім договору оренди такої земельної ділянки, який, у свою чергу, є підставою для реєстрації права користування даною земельною ділянкою, з моменту якої і виникає таке право.

Апеляційним судом встановлено, що земельну ділянку ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" передано у оренду Київською міською радою на підставі спірного рішення від 19.09.2024 №126/9934. Однак, у подальшому між відповідачами не було укладено договір оренди земельної ділянки. А тому, у ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА" не виникло право користування земельною ділянкою та відповідно таке право не було зареєстроване. У зв`язку з чим неможливо визнати відсутнім право користування земельною ділянкою за ТОВ "КІЙ-ПЛАЗА", оскільки у нього такого права немає.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові в цій частині. Вказаного не спростовано прокурором під час касаційного оскарження судових рішень у розглядуваній справі.

Відповідно до положень ст. 308 ГПК України Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ст. 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про:

- скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), припинивши вказане право, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 000;

- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 19.09.2024 №126/9934 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва»

із залишенням в силі рішення місцевого господарського суду в частині задоволення вказаних позовних вимог. В решті (в частині відмови у задоволенні позову про визнання відсутнім у ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» права користування земельною ділянкою площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва) постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позаяк у цій справі задоволенню підлягають позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), припинивши вказане право, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 000 та визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 19.09.2024 № 126/9934 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва» (дві немайнові вимоги) - з відповідачів на користь Київської міської прокуратури слід стягнути сплачений прокурором судовий збір за подання: 1) позовної заяви 3 028 * 2 = 6 056 грн; 3) за подання касаційної скарги (3 028 * 2)*2*0.8 = 9 689, 60 грн, який Верховний Суд покладає на кожного з них у рівних частинах (по 7 872, 80 грн на кожного).

Водночас з огляду на залишення в силі постанови апеляційного господарського суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відсутнім у ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» права користування земельною ділянкою площею 0,9511 га (кадастровий номер :72:453:0024) вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва) (одна немайнова вимога), з Київської міської прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» слід стягнути 4 542 грн за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 129, 300, 301, 308, 309, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 у справі № 910/612/25 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про: скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2022, індексний номер 64311961, зі змінами, внесеними рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В. від 26.06.2024, індексний номер 73830039, та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» права власності на нежитлову будівлю (літера А) загальною площею 50 кв.м по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), припинивши вказане право, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна 000; визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 19.09.2024 №126/9934 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі м. Києва».

3. В цій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2025 залишити в силі.

4. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 у справі № 910/612/25 залишити без змін.

5. Стягнути з Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код 22883141) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, код 02910019) 7 872 (сім тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 80 коп судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КІЙ-ПЛАЗА» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 131, код 32374189) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, код 02910019) 7 872 (сім тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 80 коп судового збору.

7. Стягнути з Київської міської прокуратури (03150, Україна, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, код 02910019) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КІЙ-ПЛАЗА" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 131, код 32374189) 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп судового збору.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.