ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

(додаткова)

"19" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/5163/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

розглянувши заяву (вх. № 2-382/26 від 02.03.2026) представника Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни про компенсацію витрат на правничу допомогу, понесених при розгляді справи № 916/5163/25

за позовом Одеського обласного центру зайнятості (65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Михайла Болтенка, буд. 10; )

до відповідача - Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; )

про стягнення 69 679,89 грн,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду перебувала справа № 916/5163/25 за позовом Одеського обласного центру зайнятості до Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення 69 679,89 грн.

Ухвалою від 25.02.2026 позов залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

28.02.2026 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача подав до суду заяву (вх. № 2-382/26 від 02.03.2026), в якій, посилаючись на приписи ст. 130 ГПК України, просить суд стягнути з Одеського обласного центру зайнятості на користь Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, понесених при розгляді справи. Разом із заявою представник відповідача подав до суду копії наступних документів: Договір про надання правової допомоги № 07-01/2026 від 07.01.2026; квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 1.546967167.1 від 25.02.2026; опис робіт, наданих адвокатом Земляковим Олексієм Анатолійовичем у Господарському суді Одеської області у справі № 916/5163/25, від 28.02.2026.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 3 цієї ж статті суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Ухвалою від 03.03.2026 прийнято до розгляду заяву представника відповідача про компенсацію витрат на правничу допомогу, розгляд заяви постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи, запропоновано Одеському обласному центру зайнятості до 11.03.2026 надати до суду заяву із письмовими поясненнями та/або запереченнями щодо заяви представника відповідача про компенсацію витрат на правничу допомогу.

10.03.2026 представник позивача подав заяву із письмовими запереченнями проти заяви про компенсацію витрат на правову допомогу та просить врахувати наступне:

- представник позивача не зміг прибути у судове засідання через виконання невідкладних службових обов`язків щодо участі у роботі комісії з питань надання мікрогрантів; оскільки графік роботи комісії та розгляд заявок є критично важливими для реалізації державної програми, представник був позбавлений можливості подати заяву про відкладення завчасно;

- дії позивача були повністю обґрунтованими та спрямованими на розгляд справи по суті, що підтверджується раніше поданою відповіддю на відзив;

- неявка представника позивача у судове засідання відбулася вперше; позивач жодним чином не перешкоджав розгляду справи та не зловживав своїми процесуальними правами;

- судом не здійснювався розгляд спору по суті, не досліджувалися докази, не надавалася правова оцінка позицій сторін;

- заявлена сума витрат є очевидно завищеною та не відповідає критеріям розумності, співмірності та реальності, оскільки справа не є складною, спір не потребував аналізу значного обсягу законодавства чи виклику свідків, значних витрат часу на підготовку процесуальних документів, вивчення великого обсягу додаткових джерел права;

- справа була закінчена на стадії першого судового засідання шляхом залишення позову без розгляду, представник відповідача фактично не брав участі в засіданнях, не готував складних процесуальних документів після відкриття провадження у справі;

- стягнення значних коштів у справі, розгляд якої по суті не розпочався та закінчився на першому засіданні без прийняття рішення по суті, не відповідає принципу справедливості;

- позивач має намір повторно звернутися до суду з відповідним позовом після усунення обставин, які стали підставою для залишення заяви без розгляду.

Не погодившись із запереченнями представника позивача, представник відповідача в той же день подав до суду заяву (вх. № 8632/26 від 11.03.2026), в якій виклав свої міркування щодо доводів представника позивача, а саме:

- безпосередньо представник позивача заявляв клопотання про розгляд справи із його участю, а в подальшому не з`явився у судове засідання та не подавав до суду клопотань про розгляд справи за його відсутності, не повідомляв суд про причини неявки;

- неявка представника позивача у судове засідання та неподання клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд без участі представника позивача є зловживанням процесуальними правами, проявом неповаги до суду та інших учасників справи;

- сама лише позовна заява з додатками складає 104 аркуші; не дивлячись на те, що справа закінчилась залишенням позову без розгляду, сторони обмінялись усім переліком процесуальних документів, передбачених ГПК України: представник відповідача ознайомився з позовом та додатками до нього, підготував та подав відзив, ознайомимся з відповіддю на відзив, підготував та подав заперечення, прийняв участь у судовому засіданні, підготував і подав інші процесуальні документи, тобто виконав такий об`єм робіт у даному судовому процесі, який притаманний розгляду справи з ухваленням рішення по суті спору;

- позов є очевидно безпідставним, а вимоги позивача такими, що суперечать Конституції України; покладення на позивача витрат, понесених відповідачем на правову допомогу у справі, за очевидно безпідставним позовом суб`єкта владних повноважень є абсолютно справедливим та має спонукати позивача від подачі безпідставних позовів.

Суд зазначає, що згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи вищенаведене, з метою забезпечення законних прав та інтересів учасників справи, повного, об`єктивного та всебічного розгляду заяви, надання сторонам можливості у повній мірі викласти свої доводи та міркування щодо поданих ними заяв, пояснень та заперечень, суд вважав за доцільне розглянути заяву представника відповідача про компенсацію витрат на правничу допомогу поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання завдань господарського судочинства.

Так, розглянувши заяву, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 123 ГПК України).

Частиною 1 ст. 124 ГПК України унормовано, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Як вже було зазначено, ухвалою від 25.02.2026 позов Одеського обласного центру зайнятості до Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення 69 679,89 грн було залишено без розгляду.

У відзиві на позовну заяву відповідач указав, що очікує понести витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у сумі 20 000,00 грн.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач заявив про те, що докази понесення судових витрат у суді першої інстанції будуть надані протягом п`яти днів з моменту ухвалення судового рішення.

Заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу представник відповідача подав через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 28.02.2026, тобто з дотриманням процесуального строку.

В силу приписів ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 129 ГПК України регламентує загальні правила розподілу судових витрат.

Разом з тим, у статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, а саме випадків, коли судове рішення по суті спору не приймається (у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду).

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Норми частини п`ятої статті 130 ГПК України є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення.

При цьому, за змістом цієї норми однією із умов для компенсації відповідачу, здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, є необґрунтовані дії позивача, що і зумовили відповідні витрати під час розгляду справи та пов`язані з цим розглядом.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22.

Водночас, оскільки частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, то такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 905/460/21.

Отже, у разі залишення позову без розгляду, відповідач, посилаючись на частину п`яту статті 130 ГПК України, може заявити вимоги про компенсацію понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Так, суд насамперед має перевірити доводи відповідача щодо необґрунтованих дій позивача, пов`язаних із поданням позову та його розглядом, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів позивача тощо.

Близька за змістом позиція наведена у постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 921/357/20.

Посилаючись на ч.ч. 5, 6 ст. 130 ГПК України, представник відповідача просив стягнути з позивача 20 000,00 грн витрат на правову допомогу, що понесені у суді першої інстанції. У своїй заяві від 10.03.2026 представник відповідача конкретизував, що подання заяви про відшкодування витрат на правову допомогу пов`язано із такими діями позивача як неявка у судове засідання, неповідомлення про причини неявки, неподання позивачем клопотань про розгляд справи без його участі, подання вочевидь безпідставного позову.

Суд зазначає, що ухвалу від 25.02.2026 про залишення позову без розгляду було постановлено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, у зв`язку із незабезпеченням позивачем явки свого представника у судове засідання, яке було призначено на 25.02.2026 о 12:00, неповідомленням при цьому про причини неявки та з урахуванням неподання заяви про розгляд справи без його участі.

При цьому суд враховує, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.12.2022 у справі № 910/12184/20, відступивши від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, зазначив, що право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. Отже, неявка повноважного представника позивача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки, можуть кваліфікуватися як необґрунтовані у розумінні ч. 5 ст. 130 ГПК України. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання про покладення відповідних судових витрат на позивача.

Відповідно до частини четвертої ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, здійснивши аналіз обставин даної справи, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.12.2022 у справі № 910/12184/20, а також доводів представника відповідача, суд кваліфікує як необґрунтовані дії позивача, які виявилися у неявці його повноважного представника, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання, неподанні при цьому заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин неявки.

Отже, суд вважає доведеною позицію відповідача, що останнім понесено судові витрати, пов`язані з розглядом справи, саме внаслідок необґрунтованих дій позивача, що є підставою для застосування приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України.

Доводи позивача щодо поважності причин неявки у судове засідання через виконання невідкладних службових обов`язків суд вважає необґрунтованими, оскільки, по-перше, представник позивача, вочевидь знаючи про дату та час засідання комісії з питань надання мікрогрантів/грантів, на якому мав приймати участь, не був позбавлений можливості заздалегідь подати до суду належним чином обґрунтовану заяву про відкладення розгляду справи або про проведення судового засідання без його участі. По-друге, викладаючи такі доводи, позивач водночас жодним чином не обґрунтовує неможливість участі у судовому засіданні будь-якого іншого свого представника, зокрема того, яким подано заперечення проти заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. ч. 3 - 6 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідача у справі № 916/5163/25 представляв адвокат Земляков Олексій Анатолійович, повноваження якого посвідчені Ордером серії ВН № 1636746 від 07.01.2026.

Дослідивши подані представником відповідача докази, суд встановив, що 07.01.2026 між адвокатом Земляковим Олексієм Анатолійовичем та фізичною особою-підприємцем Земляковою Оленою В`ячеславівною було укладено Договір про надання правової допомоги № 07-01/2026, згідно з п. 1.1. якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу щодо представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції у справі № 916/5163/25, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Відповідно до п. 3.1. договору гонорар адвоката встановлюється у фіксованому розмірі та складає 20 000,00 грн.

Клієнт сплачує адвокату гонорар протягом двох місяців з моменту укладення договору (п. 3.2. договору).

25.02.2026 відповідач перерахувала адвокату 20 000,00 грн у якості оплати за послуги з правничої допомоги за договором № 07-01/2026 від 07.01.2026.

У матеріалах справи також наявний детальний опис виконаних адвокатом робіт від 28.02.2026, згідно з яким адвокат надав наступні послуги: ознайомлення з позовною заявою та додатками; складення відзиву та його направлення до суду та іншим учасникам справи; ознайомлення з поясненнями від 19.01.2025; складення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, направлення його до суду та учасникам справи; ознайомлення з відповіддю на відзив від 20.01.2025; складення заперечень на відповідь на відзив, направлення їх до суду та іншим учасникам справи; участь у судовому засіданні 25.01.2026; складення заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу, направлення її до суду та іншим учасникам справи.

Суд зазначає, що в силу приписів наведених вище норм ст.ст. 126, 129 ГПК України, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема, зазначивши, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Так, суд погоджується з доводами позивача про те, що справа дійсно не є складною, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, підготовка до її розгляду не могла потребувати багато часу та розгляд справи по суті фактично не було розпочато.

Водночас, суд вважає слушними доводи представника відповідача, що сторони встигли обмінятись усім переліком заяв по суті справи. Зокрема, представник позивача підготував та подав до суду відзив на позовну заяву, а в подальшому, заперечення на відповідь на відзив. Також представник відповідача скеровував до суду й інші процесуальні документи (заяви про ознайомлення з матеріалами справи, про розгляд справи з викликом сторін, про компенсацію судових витрат) та прийняв участь у судовому засіданні, яке відбулось 25.02.2026.

Втім, ключовим при розгляді заяви суд вважає те, що відповідач, дотримавшись принципу диспозитивності господарського судочинства, належним чином обґрунтував та указав на конкретні дії позивача, котрі виявилися у неявці його повноважного представника, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання, неподанні при цьому заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомленні причин неявки. Саме вказані дії, з урахуванням правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.12.2022 у справі № 910/12184/20, суд кваліфікує як необґрунтовані дії позивача.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши заяву представника відповідача про компенсацію судових витрат, встановивши наявність необґрунтованих дій позивача у справі, що перешкодили вирішенню спору по суті, оцінивши додані до заяви докази, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з урахуванням принципу справедливості, верховенства права та встановлення, що розмір гонорару у даному випадку є завищеним, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви шляхом стягнення з позивача на користь відповідача 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом ч. 3 ст. 244 ГПК України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Враховуючи не ухвалення судом рішення суду за результатами розгляду даної справи, суд вважає необхідним розподіл заявлених до відшкодування витрат здійснити шляхом постановлення додаткової ухвали.

Керуючись ст. 123, 126, 129, 130, 232, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву (вх. № 2-382/26 від 02.03.2026) представника Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни про компенсацію витрат на правничу допомогу, понесених при розгляді справи № 916/5163/25, - задовольнити частково.

2. Стягнути з Одеського обласного центру зайнятості (65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Михайла Болтенка, буд. 10; ) на користь Фізичної особи-підприємця Землякової Олени В`ячеславівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

3. У задоволенні решти заяви - відмовити.

4. На виконання ухвали видати наказ.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги в строк, визначений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повну ухвалу складено та підписано 19 березня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков