ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1466/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Ковельської окружної прокуратури Волинської області, м. Ковель Волинської області в інтересах держави в особі

позивача Заболоттівської селищної ради, смт Заболоття Ковельського району Волинської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення 38 593,02 грн

секретар судового засідання - Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Ковельська окружна прокуратура Волинської області діючи в інтересах держави в особі Заболоттівської селищної ради звернулася до Господарського суду Закарпатської з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» 35 700,00 грн боргу за непоставлений товар, 2006,88 грн інфляційних втрат та 886,14 грн 3% річних, посилаючись на порушення відповідачем умов Договору про закупівлю товару № 525 від 19 червня 2024 року.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1466/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2026 року.

Ухвалою від 19 січня 2026 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, зокрема, для відповідача встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Відповідач не скористався наданим йому правом заперечити проти позовних вимог та надати суду відзив на позов, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 19.01.2026 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 19.01.2026 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач мав час та можливість надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція прокурора/позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з передачі товару (бензину А-95 та дизельного палива) за Договором про закупівлю товару №525 від 19.06.2024 та на підставі отриманих скретч-карток на відпуск товару на АЗС, у зв`язку з чим станом на 29.12.2025 (дата оформлення позовної заяви) у нього виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару на суму 35 700,00 грн, за несвоєчасну сплату якої прокурором нараховано 2006,88 грн інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 886,14 грн з вимогами про стягнення яких подано цей позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відзив на позов відповідачем не подано.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

19 червня 2024 року між Заболоттівською селищною радою, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», як Постачальником, укладено Договір про закупівлю товару за №525 (надалі Договір), за умовами п.п. 1.1.-1.2. якого Постачальник зобов`язується з дати укладання Договору поставити Замовнику товар: Бензин А-95, Дизельне паливо (код ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти), а Замовник, в свою чергу, зобов`язується прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кількість, ціна за одиницю товару зазначається у Специфікації (Додаток №1 до Договору). Ціна товару є незмінною протягом дії Договору, крім випадків, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі».

За умовами п. 2.1. Договору товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Замовником по кількості і якості з моменту фактичного отримання товару згідно умов Договору.

Ціна на товар встановлюється в національній грошовій одиниці України та становить Бензин А-95 54,50 грн. за 1 літр, Дизельне паливо 51,00 грн. за 1 літр (п. 3.3 Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються Замовником в безготівковій формі протягом 10 (десяти) робочих днів шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника згідно видаткових накладних та рахунків з дати отримання товару.

Пунктами 5.1-5.2.2 Договору визначено, що строк поставки товарів до закінчення терміну дії довірчого документа (скретч-картки). Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС Постачальника шляхом заправки автомобілів Замовника при пред`явленні довіреними особами Замовника скретч-картки. Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картках вважаються виконаними, при цьому Постачальник не може передати Замовнику товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скетч-картці.

Згідно з п. 10.1. Договору він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2024 року, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Згідно з укладеною сторонами Специфікацією (Додаток №1 до Договору про поставку №525) погоджено загальну кількість, ціну товару (2000 літрів бензину А-95 та 1000 літрів дизельного палива) та визначено його загальну вартість (з ПДВ) в розмірі 160 000,00 грн .

Судом встановлено, що на виконання умов укладеного Договору Постачальником згідно з видатковою накладною №0004/0001368 від 21.06.2024 передано, а Покупцем прийнято зазначений в накладній товар (Бензин А-95 у формі скретч-карток на його відпуск, загальним обсягом 2000 літрів та Дизпаливо у формі скретч-карток на його відпуск, загальним обсягом 1000 літрів) на загальну суму 160 000,00 грн, що підтверджується долученою до позовної заяви копією зазначеної видаткової накладної та не заперечено відповідачем у справі.

Наданими суду платіжними інструкціями №15, 5, 6, 76, 37 від 21.06.2024 підтверджується оплата Покупцем отриманого від Постачальника за Договором товару в сумі 160 000,00 грн.

За твердженням прокурора, відповідачем не в повній мірі виконано зобов`язання з передачі отриманого за Договором про закупівлю товару №525 від 19.06.2024 товару (бензину А-95 та дизельного палива) за отриманими скретч-картками на відпуск товару на АЗС в межах строку дії скретч-карток, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового отримання Заболоттівською селищною радою товару відповідно до отриманих від ТОВ «Волинь НП» скретч-карток, станом на 29.12.2025 (дата оформлення позовної заяви) у Постачальника виникла заборгованість в розмірі вартості оплаченого та непереданого товару (700 літрів дизпалива, відповідно до долученого до позову переліку невикористаних скретч-карток) на суму 35 700,00 грн, стягнення якої разом з нарахованими прокурором інфляційними втратами та 3% річних є предметом судового розгляду у цій справі.

Надіслана на адресу відповідача претензія №575 від 10.06.2025 щодо сплати заборгованості за Договором, з вимогою перерахувати на рахунок позивача загальну суму заборгованості або забезпечити відповідним товаром скетч-картки для заправки автомобілів протягом 30 календарних днів з моменту отримання претензії, залишені ТОВ «Волинь НП» без відповіді та задоволення. Факт надіслання претензії №575 від 10.06.2025 на адресу відповідача підтверджується долученим до позову фіскальним чеком від 13.06.2025.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позов заявлено прокурором в межах наданих йому законодавством повноважень в інтересах держави в особі Заболоттівської селищної ради. Обґрунтовуючи підстави звернення, прокурор вказує на наявність порушень державних інтересів, що полягають у завданні економічних збитків територіальній громаді та державі внаслідок протиправного отримання ТОВ «Волинь НП» бюджетних коштів у розмірі 35 700,00 грн.

Статтею 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Згідно із ч.ч. 3, 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках публічно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до надісланого в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листа-запиту від 09.06.2025 за №52-2130ВИХ-25 на адресу Заболоттівської селищної ради, прокурор просив надати інформацію з приводу неотовареної кількості пального та невикористаних скретч-карток, а також повідомити про вжиті радою заходи щодо усунення порушень законодавства у сфері бюджетних інтересів громади із наданням підтверджуючих документів.

Листами №582 від 12.06.2025 та №1272 від 17.12.2025 Заболоттівська селищна рада повідомила окружну прокуратуру про неефективність вжитих нею заходів, спрямованих на врегулювання питання щодо відновлення постачання палива або повернення ТОВ «Волинь НП» коштів, отриманих за товар, який не поставлено та клопотала про представлення Ковельською окружною прокуратурою інтересів селищної ради в суді.

Зазначене, в свою чергу, є доказом неналежного здійснення захисту інтересів держави суб`єктом владних повноважень та вказує на наявність підстав для застосування представницьких повноважень прокурором, адже, відповідно до вимог чинного національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, факт не звернення відповідного суб`єкта владних повноважень, на якого покладено обов`язок захисту інтересів держави, до суду з відповідною позовною заявою, незалежно від наявності чи відсутності коштів на сплату судового збору, свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави таким суб`єктом владних повноважень.

Так, прокурором, в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 19.12.2025 №52-3932ВИХ-25 повідомлено Заболоттівську селищну раду, що з метою захисту інтересів держави будуть вживатися заходи представницького характеру у зв`язку з необхідністю захисту порушених інтересів держави в суді.

Зазначене узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18, згідно з якою, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокурату», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 в справі № 903/129/18 зазначала, що сам факт не звернення до суду суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, із наведеного вбачається, що прокурор у поданій позовній заяві правомірно зазначив, що Заболоттівською селищною радою не здійснювався належним чином захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, а відтак ним доведені належним чином підстави для звернення з відповідним позовом до суду в інтересах держави в особі визначеного прокурором позивача.

Щодо спірних правовідносин.

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі ГК України в редакції на час існування спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов`язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 691, ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Відповідно до приписів статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, статтею 693 ЦК України передбачено право покупця вимагати повернення передоплати від продавця за умови прострочення виконання зобов`язання з постачання Товару.

Відповідачем у справі не надав суду жодного доказу фактичної поставки оплаченого позивачем відповідно до платіжних інструкцій №15, 5, 6, 76, 37 від 21.06.2024 товару за Договором в повному обсязі (2000 літрів бензину А-95 та 1000 літрів дизельного палива), у зв`язку з чим правомірними та такими, що базуються на приписах ст. 693 ЦК України є вимоги покупця про повернення суми попередньої оплати за Договором.

За таких обставин, вказана сума неповернутої відповідачем попередньої оплати за непоставлені за укладеним між сторонами Договором 700 літрів дизельного палива, виходячи із зазначеної у видатковій накладній №0004/0001368 від 21.06.2024 вартості 1 літра дизпалива (51,00 грн з ПДВ) становить 35 700,00 грн, яка відповідачем не спростована, як і не подано ТОВ «Волинь НП» суду доказів поставки дизельного палива за Договором в повному обсязі, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Щодо стягнення 3 % річних та втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого прокурором розрахунку, за неналежне виконання умов Договору, відповідачу за порушення строків сплати заборгованості відповідно до претензії №575 від 10.06.2025 за період з 20.02.2025 (дата з якої Позивач не зміг отримати оплачений Товар) до 18.12.2025 (період, який передує зверненню до суду із даним позовом) нараховано 2006,88 грн інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 886,14 грн.

Здійснивши перевірку поданого прокурором розрахунку позовних вимог в цій частині, суд враховує, що дата початку нарахування відсотків річних та втрат від інфляції (20.02.2025) прокурором пов`язується з днем, коли позивач не зміг отримати оплачений товар, на підтвердження чого суду надано Акт від 20.02.2025 року.

Відповідно до означеного Акту, комісія у складі голови комісії Денисюк Н.А. - заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради та членів комісії Шевчук Т.Н. - секретаря селищної ради, Бідзюри М.В. - водія селищної ради, Свіржевського О.С. - завідувача господарством селищної ради, склали даний Акт тому, що не проведено видачу палива (бензину А-95) для автомобіля OPEL КОМВО, д.н.з. НОМЕР_1 , на АЗС постачальника за адресою вул. Центральна, 16А селище Ратне, Ковельського району.

Як зазначається в Акті від 20.02.2025, після прибуття на вищезазначену АЗС для отоварення скретч-карток, придбаних на підставі договорів поставки у ТОВ «Волинь НП» та ТОВ «Інтекс Інвест» водієм виявлено непрацюючий пункт АЗС.

Судом встановлено, що вказаний акт складено без повідомлення відповідача, його відомості стосуються неможливості здійснити заправку автомобіля бензином А-95, тоді як доводи прокурора у цій справі пов`язуються з непоставкою відповідачем позивачу дизельного паливу, а відтак даний Акт не може судом вважатися належним та достовірним доказом на підтвердження дати прострочення виконання зобов`язань відповідача за Договором.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За встановленими у справі обставинами позивач скористався правом вимагати у відповідача виконання зобов`язання за Договором в натурі, надіславши 13.06.2025 на адресу відповідача претензію №575 від 10.06.2025 (фіскальний чек від 13.03.2025) та встановивши у такій претензії тридцятиденний строк для виконання зобов`язань за Договором або повернення грошових коштів.

З уразуванням наведеного, беручи до уваги встановлені у підп. 4 п. 1, п. 2 Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України №173/24950 від 28.01.2014 нормативні строки пересилання внутрішніх поштових відправлень, що належать до універсальних послуг поштового зв`язку, операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) між іншими населеними пунктами різних областей України Д + 6 (для рекомендованої кореспонденції), претензія позивача №575 від 10.06.2025, яка була надіслана відповідачу 13.06.2025 вважається отриманою Товариством 23.06.2025, а відтак, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України період прострочення виконання зобов`язання відповідача з повернення попередньої оплати починається з 24.07.2025 (зважаючи на вказаний у претензії №575 від 10.06.2025 строк виконання).

Таким чином, суд вважає правомірними, документально підтвердженими та обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 573,74 грн інфляційних втрат та 434,27 грн 3% річних, що нараховані за період з 24.07.2025 до 18.12.2025, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

У задоволенні позовних вимог в частині нарахованих прокурором 1433,14 грн втрат від інфляції та 451,87 грн 3% річних належить відмовити, позаяк позаяк прокурором дані нарахування здійснені за невідповідний період без доведення факту прострочення виконання зобов`язань відповідачем у ньому.

При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Не виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України Про індексацію грошових доходів населення у наступному місяці.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.20 у справі №910/13071/19 надала наступні роз`яснення:

- сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця;

- якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці;

- методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

1) час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

2) час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) на користь Заболоттівської селищної ради Ковельського району (44142, с. Заболоття, вул. Незалежності, буд. 6, ) 35 700,00 грн (тридцять п`ять тисяч сімсот гривень 00 копійок) попередньої оплати, 573,74 грн (п`ятсот сімдесят три гривні 74 копійки) інфляційних втрат та 434,27 грн (чотириста тридцять чотири гривні 27 копійок) 3% річних.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» (89421, с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області, вул. Молодіжна, буд. 9, ) на користь Волинської обласної прокуратури (43000, м. Луцьк, вул. Винниченка, буд. 15, ) 2304,08 грн (дві тисячі триста чотири гривні 08 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 18 березня 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.