ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"02" березня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/3203/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

При секретарі судового засідання Меленчук Т.М.

розглянувши матеріали скарги Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ від 10.02.2025р. вх. № ГСОО 2-196/26 на дії (бездіяльність) приватного виконавця по справі №916/3203/25

За позовом: Приватного підприємства Рентсервіс-МСЛ (65104, м. Одеса, вул. Чикаленка Євгена, буд. 1-В; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ (03113, м.Київ, просп. Берестейський, буд. 62 Б; )

Про стягнення 3244550,45 грн.

Суб`єкт оскарження: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Назар Васильович

За участю:

Від позивача: Голуб А.С., ордер

Від відповідача (скаржника): Яківець Н.В., ордер

Від приватного виконавця: Рудницький Ю.І., ордер

Встановив: Приватне підприємство Рентсервіс-МСЛ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ про стягнення 901367,30 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.11.2025р. позовну заяву Приватного підприємства Рентсервіс-МСЛ задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ на користь Приватного підприємства Рентсервіс-МСЛ заборгованість у сумі 3244548,11 грн., яка складається з: зі сплати суборендної плати у розмірі 2086240,00 грн., 3% річних у розмірі 10924,55 грн., неустойки (пені) у розмірі 112887,90 грн., штрафу у розмірі 30 % від простроченої суми грошового зобов`язання за червень 2025 року у розмірі 258624, 00 грн, штрафу у розмірі 30 % від простроченої суми грошового зобов`язання за липень 2025 року у розмірі 258624, 00 грн., штрафу у розмірі 30 % від простроченої суми грошового зобов`язання за серпень 2025 року у розмірі 258624, 00 грн., штрафу у розмірі 30 % від простроченої суми грошового зобов`язання за вересень 2025 року у розмірі 258624, 00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 38934,57 грн. В іншій частині позову відмовлено.

10.12.2025р. судом було видано наказ про примусове виконання рішення суду у даній справі.

У зв`язку з надходженням запиту (ухвали) Південно-західного апеляційного господарського суду (вх. ГСОО 2026/25 від 19.12.2025р.), 23.12.2025р. судом надіслано справу № 916/3203/25 до апеляційної інстанції.

10.02.2026р. до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ надійшла скарга на дії (бездіяльність) приватного виконавця.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.02.2026р. скаргу передано на розгляд судді Д`яченко Т.Г.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.02.2026р. прийнято скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ від 10.02.2025р. вх. №ГСОО 2-196/26 до розгляду та призначено розгляд скарги на "02" березня 2026 р. о 11:15. Запропоновано Приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Павлюку Назару Васильовичу надати письмові пояснення щодо поданої скарги. Викликано учасників справи та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича у судове засідання на 02.03.2025р. о 11:15.

26.02.2026р. до суду позивачем надано пояснення.

26.02.2026р. приватним виконавцем надано пояснення.

В обґрунтування поданої скарги, Товариством з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ було зазначено суду, що 12.12.2025р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Назаром Васильовичем було відкрито виконавче провадження №79813055 на підставі наказу Господарського суду Одеської області №916/3203/25. (Ідентифікатор доступу: 55Е5АБ58В990) та 03.02.2026р. відповідач звернувся до приватного виконавця Павлюка Назара Васильовича з заявою щодо зупинення виконавчого провадження на підставі ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження».

За посиланням відповідача, 03.02.2026р. йому стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Назаром Васильовичем в межах виконавчого провадження №79813055 було прийнято постанову про арешт майна боржника від 24.12.2025р., якою приватним виконавцем:

-накладено арешт на право оренди/суборенди приміщення площею 645 кв.м. на 2 (другому) поверсі Торгового центру, лот F201/2+F301 (відповідно до пункту 1.1.12. ДОГОВОРУ СУБОРЕНДИ № LA-F201/2/F301-2020) за адресою м.Київ Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни), будинок 1, яке виникло на підставі Договору суборенди № LA-F201/2/F301-2020, серія та номер: 1995, виданий 28.09.2021, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Переверзева Г.О. Дата укладання договору (після 2013р.) / Дата державної реєстрації (до 2013р.): 28.09.2021, Строк: 5р., Дата закінчення дії: 28.09.2026, піднайм, додаткові відомості: Строк суборенди починає обчислюватися з дня передачі Орендарем Суборендареві Приміщення за актом приймання-передачі, який підписується відповідно до статті 4 Договору. Суборендар не має право передавати Приміщення повністю або частково в суборенду за відсутності попередньої письмової згоди Орендаря.

-накладено арешт на право оренди нежитлового приміщення, торгівельний зал №8, розташований у підвалі ТРЦ, з відміткою «-6,000», загальною площею 386 кв.м. за адресою Харківська обл., м. Харків, вулиця Пушкінська, будинок 2-А, яке виникло на підставі Договору оренди приміщення, серія та номер: 686, виданий 20.05.2021, видавник: Кузіна К.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дата укладання договору (після 2013р.) / Дата державної реєстрації (до 2013р.): 20.05.2021, Строк: 5р., Дата закінчення дії: 20.05.2026, додаткові відомості: Строк оренди починає перебіг з моменту передачі Об`єкта оренди Орендарю за Актом приймання-передачі та діє 5 (п`ять) років.

Відповідачем було зазначено суду, що він категорично не погоджується з постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича щодо накладення арешту на право оренди/суборенди приміщень, зазначених в оскаржуваній постанові.

За поясненнями скаржника, із договору суборенди №LA-F201/2/F301-2020 від 28.09.2021р. власником приміщень щодо яких приватним виконавцем винесено постанову від 24.12.2025 року про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження №79813055, яке знаходиться за адресою: м.Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни), будинок 1, є Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний форд «Ділідженс».

Крім того, як зазначає скаржник, як вбачається із договору оренди приміщення №686 від 20.05.2021р., власником приміщень щодо яких приватним виконавцем винесено постанову від 24.12.2025 року про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 79813055, яке знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Пушкінська, будинок 2-А, є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРЦ НІКОЛЬСЬКИЙ».

За твердженнями скаржника, застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди нерухомого майна, можливе стосовно власника такого майна, а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (заставодержатель права оренди такого майна тощо).

Відтак, під час виконання рішення суду, арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику, та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні.

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павлюком Назаром Васильовичем 24.12.2025 неправомірно винесено постанову від 24.12.2025 року про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 79813055.

Надаючи пояснення, Приватним підприємством Рентсервіс-МСЛ було зазначено суду, що позивач не погоджується зі скаргою, вважає її безпідставною та необґрунтованою, а постанову приватного виконавця Павлюка Н.В. такою, що винесена на підставі норм чинного законодавства, з метою забезпечення виконання судового рішення.

Позивачем зазначалось суду, що скарга подана з порушенням встановленого процесуальним законодавством строку на подання таких документів та відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ дізналося про оскаржувану постанову приватного виконавця через півтора місяці після її прийняття, що свідчить про очевидне порушення скаржником десятиденного строку на подання скарги на дії приватного виконавця.

Позивачем було пояснено суду, що боржник зазначає про те, що під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику, та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні та звернув увагу, зокрема, на умови договору оренди приміщення від 20.05.2021 року, укладеного між ТОВ «ТРЦ НІКОЛЬСЬКИЙ» та ТОВ «КОМФОРТСТРІТ» щодо нежитлового приміщення, а саме частини будівлі ТРЦ, торгівельний зал № 8, розташований у підвалі ТРЦ з відміткою «-6,000», загальною площею 386 кв.м.

Поруч з цим, 28.09.2021 року між ТОВ «ТРЦ РЕСПУБЛІКА» та ТОВ «КОМФОРТСТРІТ» укладено договір суборенди №LA-F201/2/F301-2020 щодо приміщення № F201/2.F301 площею 645 кв.м.

Таким чином, як зауважено позивачем, як і за умовами договору оренди від 20.05.2021 року, так і за умовами договору суборенди від 28.09.2021 року, ТОВ «КОМФОРТСТРІТ» наділено правом передачі орендованого майна в користування третім особам.

З огляду на викладене, на думку ПП «РЕНТСЕРВІС-МСЛ», абсолютно доцільним є посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.08.2020 року № 916/1092/19 та від 18.03.2020 року у справі № 904/968/18, де суд касаційної інстанції зазначив про те, що виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник. Таким чином, застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди нерухомого майна, можливе стосовно власника такого майна, а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (заставодержатель права оренди такого майна тощо).

Відтак, під час виконання рішення суду, арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику, та які міг відчужити сам боржник, а кошти, виручені від їх продажу, спрямувати на погашення вимог стягувача до боржника у виконавчому провадженні.

Отже, як зазначає позивач, повертаючись до вищенаведених умов договору оренди та договору суборенди, відповідно до змісту яких ТОВ «КОМФОРТСТРІТ» наділено правом передачі орендованих об`єктів третім особам, приватний виконавець Павлюк Н.В. при винесенні оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно боржника діяв в межах повноважень та у спосіб, визначених нормами чинного законодавства, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість скарги ТОВ «КОМФОРТСТРІТ», і є підставою для відмови у її задоволенні.

Надаючи пояснення, приватним виконавцем було зазначено суду, що скаржник помилково стверджує, що майнові права оренди не можуть бути об`єктом арешту. Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання є звернення стягнення на майно (майнові права) боржника. Таким чином, право оренди, як майнове право, є законним об`єктом для застосування заходів примусового виконання.

Як було зазначено суду, приватний виконавець наразі не здійснює примусову реалізацію (продаж) арештованого права оренди. Якщо в майбутньому виникне питання про реалізацію цього майнового права, виконавець діятиме виключно в порядку, передбаченому чинним законодавством та умовами самих договорів оренди (зокрема, щодо отримання згоди орендодавця, якщо така вимагається п. 4 договору суборенди). На даному етапі виконавчого провадження, оскаржувана постанова від 24.12.2025 р. лише фіксує статус-кво активів боржника.

Суд, розглянувши матеріали поданої скарги Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ від 10.02.2025р. вх. № ГСОО 2-196/26 на дії (бездіяльність) приватного виконавця по справі №916/3203/25, заслухавши пояснення представників сторін та приватного виконавця у судовому засіданні, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 339-1 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно до ч. 1 ст. 342 ГПК України, скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Положеннями ч.1 ст. 343 ГПК України визначено, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до поданої скарги, скаржник просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича від 24.12.2025 року про арешт майна боржника, винесену в рамках виконавчого провадження №79813055, якою накладено арешт на: право оренди/суборенди приміщення площею 645 кв.м на 2 (другому) поверсі Торгового центру, лот F201/2+F301 та на право оренди нежитлового приміщення, торгівельний зал №8, розташований у підвалі ТРЦ, з відміткою «-6,000», загальною площею 386 кв.м, за адресою Харківська обл., м.Харків, вулиця Пушкінська, будинок 2-А.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено поняття обов`язковості судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, порядок, підстави та послідовність вчинення дій в межах якого визначається Законом України Про виконавче провадження.

Відповідно до ст.1 Закону України Про виконавче провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 3 Закону України Про виконавче провадження визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі відповідних виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 5 Закону України Про виконавче провадження визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Як з`ясовано судом, на виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. перебуває наказ Господарського суду Одеської області від 10.12.2025р. по справі №916/3203/25 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ заборгованості та постановою від 12.12.2025р. ВП №79813055 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного наказу суду.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. від 24.12.2025р. ВП №79813055 про арешт майна боржника:

-накладено арешт на право оренди/суборенди приміщення площею 645 кв.м. на 2 (другому) поверсі Торгового центру, лот F201/2+F301 (відповідно до пункту 1.1.12. Договору суборенди № LA-F201/2/F301-2020) за адресою м.Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни), будинок 1, яке виникло на підставі Договору суборенди № LA-F201/2/F301-2020, серія та номер: 1995, виданий 28.09.2021, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Переверзева Г.О.

Дата укладання договору (після 2013р.) / Дата державної реєстрації (до 2013р.): 28.09.2021, Строк: 5р., Дата закінчення дії: 28.09.2026, піднайм, додаткові відомості: Строк суборенди починає обчислюватися з дня передачі Орендарем Суборендареві Приміщення за актом приймання-передачі, який підписується відповідно до статті 4 Договору. Суборендар не має право передавати Приміщення повністю або частково в суборенду за відсутності попередньої письмової згоди Орендаря;

-накладено арешт на право оренди нежитлового приміщення, торгівельний зал №8, розташований у підвалі ТРЦ, з відміткою «-6,000», загальною площею 386 кв.м за адресою Харківська обл., м. Харків, вулиця Пушкінська, будинок 2-А, яке виникло на підставі Договору оренди приміщення, серія та номер: 686, виданий 20.05.2021, видавник: Кузіна К.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Дата укладання договору (після 2013р.) / Дата державної реєстрації (до 2013р.): 20.05.2021, Строк: 5р., Дата закінчення дії: 20.05.2026, додаткові відомості: Строк оренди починає перебіг з моменту передачі Об`єкта оренди Орендарю за Актом приймання-передачі та діє 5 (п`ять) років.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.11.2022 у справі №910/7310/20, судовий захист, передбачений частиною першою статті 339 ГПК України, має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.

Згідно зі ст. 10 Закону України Про виконавче провадження, заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За приписами ч. 1 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.п.1, 3 ч.2 ст.18 Закону України Про виконавче провадження, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

За змістом статей 177, 178 Цивільного кодексу України, майнові права є об`єктами цивільних прав, можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Однак, у процедурі виконання судового рішення про стягнення заборгованості щодо боржника межі оборотоздатності права оренди об`єкта стягнення у виконавчому провадженні слід визначати залежно від змісту прав орендаря за договором оренди, а не прав власника такої земельної ділянки.

Судом враховано, що застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки, можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо). Адже виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник.

Поряд з цим, в межах даної скарги судом розглядається питання щодо правомірності винесення приватним виконавцем оскаржуваної постанови щодо накладення арешту саме на право оренди/суборенди.

Як встановлено судом за поданими до скарги матеріалами, відповідно до п. 2.2.4. Договору оренди приміщення від 20.05.2021 року, орендодавець має право надавати письмову згоду на передачу Орендарем Об`єкту оренди в користування третім особам (у тому числі за договором суборенди, піднайму), а також анулювати таку письмову згоду винятково на свій розсуд письмовим повідомленням.

Згідно підп. 2.3.26 зазначеного договору, орендар зобов`язаний за жодних умов не передавати Об`єкт оренди або його частину в користування третім особам (у тому числі за договором суборенди, піднайму) без письмової згоди Орендодавця. У разі бажання Орендаря передати Об`єкт оренди в користування третім особам, Орендар повинен надати письмовий запит Орендодавцю і достатню інформацію про відповідну третю особу та надати проект договору суборенди. Якщо Орендарем отримана письмова згода Орендодавця на передачу Об`єкту оренди в користування третім особам, Орендар зобов`язаний протягом одного місяці з дати отримання даної письмової згоди, надати Орендодавцю копію укладеного договору з третьою особою, стосовно якої надана письмова згода. У разі ненадання Орендарем копії такого договору з третьою особою, протягом одного місяця з дати отримання письмової згоди Орендодавця, дана письмова згода вважається Сторонами автоматично анульованою.

Згідно з п. 16.1 Договору суборенди від 28.09.2021р., Суборендар не має права дозволяти будь-яким третім особам використання Приміщень в цілому або частково в будь-який спосіб, навіть тимчасово або на безоплатній основі за відсутності попередньої письмової згоди Орендаря, в тому числі, Суборендар не має передавати Приміщення повністю або частково в подальшу суборенду. Порушення даного обов`язку Суборендарем є істотним порушенням Договору Суборендарем. За умови отримання Суборендарем письмової згоди Орендаря на передачу Приміщення чи його частини в подальшу суборенду, строки та умови щодо передачі в подальшу суборенду (включаючи розмір всіх суборендних платежів, які не можуть бути нижче, ніж встановлені для Суборендаря за даним Договором), завжди письмово погоджуються Орендарем.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що за умовами вказаних договорів, боржник наділений правом передачі орендованих об`єктів третім особам, отже, на думку суду, приватний виконавець, при винесенні оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно боржника діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений нормами чинного законодавства.

На переконання суду, враховуючи викладене, приватний виконавець дотримався наведених вище положень Закону України Про виконавче провадження та не порушив приписи вищезазначеного Закону України Про виконавче провадження та правомірно здійснив вчинення виконавчих дій та за результатами розгляду скарги судом не встановлено наявність підстав для визнання неправомірними його дій за результатами винесення оскаржуваної постанови приватного виконавця.

У відповідності до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Указана правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також у рішенні у справі Серявін та інші проти України Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Таким чином, виходячи з встановлених обставин, з огляду на зазначені вище норми процесуального права, оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що в ході судового розгляду не встановлені підстави задля задоволення поданої Товариством з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ скарги.

Керуючись ст.ст. 234, 340, 342 Господарського процесуального кодексу України, Законом України „Про виконавче провадження суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ від 10.02.2025р. вх. № ГСОО 2-196/26 на дії (бездіяльність) приватного виконавця по справі №916/3203/25 - залишити без задоволення.

Повну ухвалу складено 04.03.2026р.

Ухвала набирає законної сили 02.03.2026р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Т.Г. Д`яченко