УХВАЛА

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/5800/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Цимбалістий Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 (судді: Савицький Я. Ф. - головуючий, Діброва Г. І., Принцевська Н. М.) та рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 (суддя рога Н. В.) у справі

за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави

до відповідачів: 1) Одеської міської ради; 2) Приватного акціонерного товариства "Антарктика"; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Бебіленд"; 4) Приватного підприємства "Арія"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях; 2) Фонду державного майна України

про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі № 916/5800/23, призначено розгляд справи у судовому засіданні 03.03.2026.

2. Під час вивчення матеріалів касаційної скарги і матеріалів справи колегія суддів установила, що предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси (далі - прокурор) в інтересах держави до Одеської міської ради, Приватного акціонерного товариства "Антарктика" (далі - ПрАТ "Антарктика"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Бебіленд" (далі - ТОВ "Бебіленд") та Приватного підприємства "Арія" (далі - П "Арія") про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою м. Одеси захисною спорудою цивільного захисту - приміщенням протирадіаційного укриття № 57049 площею 55 м2, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89 (далі - спірна захисна споруда цивільного захисту/спірне укриття) шляхом:

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 № 879 "Про оформлення свідоцтва про право власності Акціонерній рибопромисловій компанії "Антарктика" на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89";

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.08.2002, укладеного між Акціонерною рибопромисловою компанією "Антарктика" та ТОВ "Бебіленд" в частині передачі нежитлових підвальних приміщень площею 55 м2, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, що є протирадіаційним укриттям № 57049;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.2004 № 8987, укладеного між ТОВ "Бебіленд" та ПП "Арія" в частині передачі нежитлових підвальних приміщень площею 55 м2, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, що є протирадіаційним укриттям № 57049;

- зобов`язання ПП "Арія" повернути територіальній громаді міста Одеси приміщення протирадіаційного укриття № 57079 площею 55 м2, а саме: нежилі підвальні приміщення № 6 з кімнатами № 2, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, згідно з поверховим планом будови літери "А" (підвалу) на вул. К. Маркса (наразі - Катерининська), 89 у місті Одесі, квартал 319, від 16.05.1966.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані порушенням інтересів держави в частині збереження та використання захисних споруд цивільного захисту населення, оскільки спірна захисна споруда цивільного захисту вибула з володіння держави всупереч вимогам закону, у той час як положеннями чинного законодавства не передбачено можливості приватизації захисних споруд цивільного захисту. Отже, відсутня воля власника спірного майна на відчуження його у приватну власність.

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.08.2024, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:

- вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 879 від 25.11.1999 Про оформлення свідоцтва про право власності АРК Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89" не є ефективним способом захисту, адже зазначене рішення вже вичерпало свою дію внаслідок оформлення свідоцтва про право власності, а саме по собі визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 № 879 не призведе до відновлення у територіальної громади міста Одеса права на користування приміщенням протирадіаційного укриття;

- прокурор, визначаючи у даній справі Одеську міську раду відповідачем, але, обґрунтовуючи позовні вимоги метою усунення перешкод у користуванні територіальної громади міста Одеси приміщенням протирадіаційного укриття, фактично подав позов в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Водночас, ототожнення позивача та відповідача є неприпустимим;

- з посиланням на постанову Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 918/938/22 суди вказали на те, що задоволення вимог прокурора про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою міста Одеси протирадіаційним укриттям шляхом визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.08.2002, укладеного між ПрАТ "Антарктика" та ТОВ "Бебіленд", і від 08.09.2004, укладеного між ТОВ Бебіленд та ПП "Арія", територіальна громада міста Одеси жодним чином не отримає задоволення, адже, спірне майно має бути повернуте в порядку реституції;

- щодо вимоги прокурора про зобов`язання ПП "Арія" повернути територіальній громаді міста Одеси приміщення протирадіаційного укриття, суди попередніх інстанцій з посиланням на постанову Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, вказали, що належним способом захисту порушеного права власника спірного майна у даному випадку має бути витребування належного йому майна від відповідача, який є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача;

- заявлений прокурором негаторний позов в контексті обставин справи, є таким, що не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірне нерухоме майно, а відтак обраний прокурором спосіб захисту не є належним.

4. Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 та рішенням Господарського суду Одеської області від 01.08.2024, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, обгартовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з оглядну на те, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 387, 388, 391 Цивільного кодексу України без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, про належність такого способу захисту порушеного права у подібних спірних правовідносинах, як негаторний позов.

Прокурор зазначає, що у чинному законодавстві України наявна сувора заборона щодо передачі у приватну власність захисних споруд цивільного захисту, які перебували у державній чи комунальній власності.

Аналізуючи норми законодавства, чинні на момент прийняття рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 № 879, на підставі якого видано свідоцтво про право власності АРК "Антарктика" на нежитлові підвальні приміщення, розташовані за адресою: вул. Європейська, 89, та проведено їх державну реєстрацію, захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, а отже нежилі підвальні приміщення площею 55 м2 за адресою: м. Одеса, вул. Європейська, 89 були бомбосховищем - а саме ПРУ № 57049, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що єдиним належним способом захисту прав у спірних правовідносинах є позовна вимога про витребування нерухомого майна від особи, за яким зареєстроване право власності на спірне майно.

Прокуратура в обґрунтування своєї позиції щодо належності та ефективності обраного способу захисту державних інтересів у спірних правовідносинах, зокрема, шляхом звернення до суду з негаторним позовом, посилається на висновки, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду подібних спірних правовідносин, тобто такі, що мають перевагу над всіма іншими висновками.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності (у даному випадку через передбачену чинним законодавством заборону приватизації), державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що мета позову спрямована на усунення перешкод власнику, який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (захисна споруда цивільного захисту), у користуванні та розпорядженні останнім шляхом його повернення від відповідача, вимогу про зобов`язання повернути майно слід розглядати як таку, що подана за правилами негаторного позову.

Враховуючи закріплений у законі правовий режим спірного майна, як такого, що не може передаватись у приватну власність та змінювати законного володільця, незважаючи на прийняття органами приватизації рішень, щодо його відчуження, воно із володіння законного власника не вибуло, а тому порушення прав держави у даному випадку полягає у створенні перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, а не у втраті усіх трьох правомочностей власника щодо нього.

Така позиція узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними за результатами розгляду справ № 504/2864/13 та № 487/10128/14-ц.

Також, на думку прокурора, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовна вимога про повернення територіальній громаді м. Одеси спірного майна у даному випадку може бути задоволена внаслідок застосування приписів статті 216 Цивільного кодексу України та з урахуванням повернення Одеською міською радою грошових коштів, отриманих від продажу спірного приміщення, тобто саме в результаті застосування двосторонньої реституції, проте такої вимоги прокурор не заявив, а у суду відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи.

Однак, в силу установленої практики, посилаючись на законодавчу заборону приватизації спірного об`єкта, прокурор може звернутися, у тому числі, тільки з негаторною позовною вимогою про усунення перешкод у користуванні державою спірним майном, яку у тому числі заявлено у цій справі, шляхом зобов`язання відповідача його звільнити та повернути територіальній громаді, бо все інше може бути таким, що не підлягає оспорюванню в силу прямих вказівок Закону.

5. Водночас під час вивчення матеріалів касаційної скарги колегія суддів установила, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2025 на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 922/2484/24 за позовом Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Акціонерного товариства "Укртелеком" про:

- усунення перешкоди власнику - державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 77511, розташованою за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Адміністративна, 5, шляхом: визнання недійсним наказу від 25.11.2003 № 227, яким передано нерухоме майно, що знаходилось на балансі Українського державного підприємства електрозв`язку "Укртелеком" по Харківській дирекції у власність Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком", в частині передачі захисної споруди цивільного захисту № 77511, площею 149,9 м2, розташованої за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Адміністративна, 5; зобов`язання Акціонерне товариство "Укртелеком" повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України захисну споруду цивільного захисту;

- визнання права власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на частину підвальних приміщень загальною площею 149,9 м2, яка є захисною спорудою цивільного захисту - сховищем з обліковим номером № 77511, розташовану за адресою: Харківська область., Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Адміністративна, 5.

Передаючи справу № 922/2484/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів, зокрема, зазначила, що на сьогодні у практиці Верховного Суду існують два відмінні підходи щодо застосування законодавства про правовий режим захисних споруд цивільного захисту, зокрема щодо можливості перебування таких об`єктів, які первинно перебували у державній чи комунальній власності, у приватній власності.

Так, в актуальній практиці господарського судочинства сформовано підхід, відповідно до якого законодавство у сфері приватизації, що підлягало застосуванню включно до 2025 року, не містило заборони щодо можливості перебування захисних споруд цивільного захисту у приватній власності. За такого праворозуміння саме по собі існування приватної власності на відповідні об`єкти не суперечить закону, а відтак відсутні передумови для застосування негаторного позову, оскільки немає ознак абсолютної заборони виникнення приватної власності, яка є ключовою умовою його застосування.

Натомість у практиці судів цивільної юрисдикції сформульовано протилежний підхід, відповідно до якого законодавство, чинне на момент виникнення та розгляду відповідних правовідносин (зокрема те, що підлягало застосуванню включно до 2023 року), передбачало заборону приватизації та перебування захисних споруд цивільної оборони у приватній власності. Виходячи з такого тлумачення, відповідні об`єкти можуть належати виключно державі або територіальній громаді, що, своєю чергою, зумовлює необхідність застосування саме негаторного позову як єдиного належного та ефективного способу захисту у спорах про повернення такого майна.

Зазначена розбіжність підходів призводить до того, що за тотожних обставин справи та аналогічного предмета позову суди різних юрисдикцій: по-різному застосовують одні й ті самі норми законодавства; доходять протилежних правових висновків; обирають відмінні способи судового захисту.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду за аналогічних фактичних обставин наголошує на неналежності обраного способу захисту у вигляді подання негаторного позову. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду за подібних фактичних та правових умов, виходячи з правового статусу захисних споруд, прямо вказує, що саме негаторний позов є належним способом відновлення порушених прав держави.

Крім того, слід зазначити, що при формуванні висновку щодо належності чи неналежності негаторного позову суди різних юрисдикцій виходили з різних критеріїв. Так, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду ключове значення надавав самій неможливості перебування спірного майна у приватній власності, без необхідності з`ясування наявності чи відсутності зовнішніх, об`єктивних, очевидних і видимих ознак майна, які б свідчили про неможливість виникнення приватної власності за умов виявлення розумної обачності.

Натомість Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду, вирішуючи питання належності негаторного способу захисту, акцентував на необхідності встановлення саме таких ознак, що впливають на правову можливість набуття особою приватної власності.

Колегія суддів у справі № 922/2484/24 вказала, що виходячи з наведеного, у правозастосуванні норм законодавства України, що регламентують правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, правовий режим цивільного захисту та використання об`єктів цивільного захисту наявна виключна правова проблема, яка полягає у:

- визначенні правового статусу захисних споруд цивільного захисту, що первинно перебували у державній та комунальній власності, а саме у з`ясуванні можливості або неможливості перебування таких об`єктів у приватній власності фізичних чи юридичних осіб;

- визначенні належного та ефективного способу судового захисту, застосування якого забезпечить відновлення порушеного права держави, відповідатиме його правовій природі та характеру порушення, буде пропорційним меті захисту та сприятиме досягненню завдань правосуддя й принципу процесуальної економії.

Необхідність вирішення цієї правової проблеми зумовлена також змінами, що відбулися у чинному законодавстві, зокрема у підходах до застосування положень статей 261, 388, 390, 391 Цивільного кодексу України у контексті посилення гарантій захисту прав добросовісного набувача. З огляду на це виникає потреба у формуванні єдиного та узгодженого підходу щодо співвідношення публічного інтересу держави у збереженні та належному функціонуванні об`єктів цивільного захисту і приватного інтересу осіб, які добросовісно набули майно за участю відповідних державних органів.

Колегія судів у справі № 922/2484/24 виходила з того, що вирішення саме Великою Палатою Верховного Суду у цій справі питання щодо правового статусу захисної споруди, можливості її перебування у приватній власності та, відповідно, визначення належного й ефективного способу судового захисту у спорах цієї категорії має визначальне та системоутворююче значення для формування єдиної правозастосовчої практики, забезпечення правової визначеності та подальшого розвитку права.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 прийнято до розгляду справу № 922/2484/24.

За змістом пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи на підстави касаційного оскарження, а також враховуючи, що висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2484/24 сприятиме забезпеченню єдності судової практики, дотриманню принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі № 916/5800/23.

Керуючись пунктом 7 частини 1 статті 228, статтею 234 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Зупинити провадження у справі № 916/5800/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2484/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак