ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/616/25

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенко А.А.

за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.

За позовом Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд», с. Ялове Воловецького району Закарпатської області,

до відповідача Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, Закарпатська область, Мукачівський район, с-ще Жденієво

за участю у справі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України, м. Київ в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, м. Ужгород Закарпатської області

з участю у процесі Закарпатської обласної прокуратури, м. Ужгород Закарпатської області

про визнання права власності на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський р-н, с. Ялове, буд. 78,

Представники:

від прокуратури - Андрейчик А.М., прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури

від позивача - Олійник Р.Б., адвокат, ордер серії АО №1153191 від 02.12.2024

від відповідача - не з`явився

від третьої особи - не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.

Воловецьке колективне підприємство «Агрошляхбуд», звернулось із позовною заявою до відповідача Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання права власності Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд» на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський р-н, с. Ялове, буд. 78.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою суду від 04.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалами Господарського суду Закарпатської області від 03.07.2025, 14.08.2025 підготовчі засідання у справі відкладались з підстав зазначених в ухвалах суду.

У підготовчому засіданні 04.09.2025, судом оголошувалась перерва.

В подальшому ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10.09.2026, підготовче засідання у справі відкладалось з підстав наведених в ухвалі. Постановлено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державну інспекцію архітектури та містобудування України, в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області. Крім того, з метою представництва інтересів держави в особі Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, задоволено заяву прокурора та допущено останнього до участі в справі №907/616/24.

За результатами підготовчого засідання 07.10.2025, суд оголосив перерву.

Підготовче засідання 05.12.2025 відкладалось з підстав наведених в ухвалі суду.

Суд у підготовчому засіданні 16.01.2026 заслухавши думку учасників судового процесу дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.02.2026.

Ухвалю Господарського суду Закарпатської області від 09.02.2026, судове засідання у справі відкладалось з підстав наведених у ухвалі суду.

У судовому засіданні 04.03.2026, суд після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч. 2 ст. 219 ГПК України через складність справи суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 06.03.2026.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

Позивач просить задовольнити позов в повному обсязі, мотивуючи вказане наступним.

Як убачається з матеріалів позовної заяви, Воловецьке колективне підприємство «Агрошляхбуд» звернулося з вимогою про визнання за ним права власності на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу, розташований у с. Ялове на земельній ділянці з кадастровим номером :03:003:0001

Як вказує позивач, він орендує земельну ділянку площею 1,8 га з кадастровим номером :03:003:0001, що знаходиться в селі Ялове урочище Присліп на території Жденіївської селищної ради, Мукачівського району, цільове призначення якої - 11.03 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд будівельних організацій та підприємств для будівництва обслуговування щебеневого заводу.

На вказаній земельній ділянці знаходяться збудовані позивачем будівлі і споруди, що у сукупності складають цілісний майновий комплекс щебеневого заводу.

За твердженням позивача, 19 грудня 2006 року Підполозянська сільська рада прийняла рішення «Про надання дозволу на виготовлення свідоцтва на право власності» згідно якого вирішила задовольнити клопотання Воловецького КП «Агрошляхбуд», та надати останньому дозвіл на оформлення права власності на цілісний майновий комплекс на Присліпський кар`єр у с. Ялове. Також зобов`язано Воловецьке ДВПТІ зареєструвати вищевказаний цілісний майновий комплекс на Присліпський кар`єр у с. Ялове.

Крім того, позивач вказує, що 07 грудня 2009 року Виконавчий комітет Підполозянської сільської ради прийняв рішення «Про присвоєння адреси Присліпському родовищу пісків та цілісному майновому комплексу (щебеневому заводу)» у відповідності до якого виконавчий комітет вирішив присвоїти адресу: - Присліпське родовище пісків та цілісний майновий комплекс (щебеневий завод) в с. Ялове №78. Водночас, дані рішення так не і були реалізовані, реєстрація будівель і споруд цілісного майнового комплексу щебеневого заводу за адресою с. Ялове №78 за позивачем проведена не була.

У квітні 2025 року позивач звернувся до Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) із листом-запитом у якому ставилось питання про те чи може Воловецьке колективне підприємство «Агрошляхбуд» на основі документів, що додані до даного листа зареєструвати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме об`єкта «Будівлі і споруди цілісного майнового комплексу щебеневого заводу за адресою с. Ялове №78» та відповідно прийняти в експлуатацію даний об`єкт. У відповідь на цей лист ДІАМ було надано відповідь у якій, зокрема, вказано, що «право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно», а також що «відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 (далі - Порядок №461), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

На думку позивача, ДІАМ констатував не можливість прийняття в експлуатацію відповідного об`єкта та необхідність звернення позивачеві до суду для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відтак, позивач просить визнати право власності Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд» на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський р-н, с. Ялове, буд. 78, на земельній ділянці з кадастровим номером :03:003:0001, що складається з наступних об`єктів: 1.1. Адміністративна будівля літ. «А»; 1.2. Трансформаторна підстанція СКТН 2?630 кВт літ. «Б»; 1.3. Вбиральня літ. «В»; 1.4. Диспетчерська літ. «ГГ1»; 1.5. Навіс літ. «Д»; 1.6.Майстерня літ. «Е»; 1.7. Електрощитова літ. «Є»; 1.8. Підпірна стінка літ. «П-3»; 1.9. Підпірна стінка літ. «П-4»; 1.10. Підпірна стінка літ. «П-5»; 1.11. Підпірна стінка літ. «П-6»; 1.12. Фундамент дробильно-сортувальної установки літ. «Ф»; 1.13. Фундамент конвеєру дробильно-сортувальної установки літ. «Ф2»; 1.14. Ваги літ. «І».

Таким чином, позиція позивача зводиться до того, що за наявності правомірного користування земельною ділянкою, підтвердженого технічного стану об`єкта, відсутності порушень прав третіх осіб та відмови уповноваженого органу у позасудовому оформленні права, саме судове рішення є належною та необхідною правовою підставою для виникнення у нього права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Позиція відповідача

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165, 251 Господарського процесуального кодексу України не надав, про причини невиконання вимог суду не повідомив. Із заявами, клопотаннями до суду не звертався.

Враховуючи, що про розгляд справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином (ухвали суду були доставлені до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС), суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення із приводу предмета спору, а також докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Відповідно до правової доктрини та ст. 2 та ст. 14 ГПК України суд керується засадами диспозитивності при здійсненні господарського судочинства.

Учасникам справи процесуальний закон покладає тягар доказування на сторони, надаючи їм право виявляти процесуальну активність та ініціативу у розвитку процесу для досягнення мети правосуддя.

Кожна сторона справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, яких суд вважає достатніми для ухвалення судового рішення.

Суд виходить з презумпції правомірності підстав виникнення правовідносини та правильності наведених позивачем обставин, оскільки відповідач, не зважаючи на вимоги господарського суду, без поважних причин відзиву не подав та не заперечив обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідач згідно правил ст. 165 ГПК України позбавляється права заперечувати проти таких обставини під час розгляду справи по суті.

Враховуючи, що про розгляд справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, суд дійшов висновку, що відповідач мав час та можливість надати свої заперечення із приводу предмета спору, а також докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Позиція прокурора

Як убачається з додаткових пояснень Закарпатської обласної прокуратури, прокурор вступив у справу в інтересах держави в особі Жденіївської селищної ради та заперечує проти задоволення позову про визнання права власності на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу

Прокурор вказує, що з аналізу наведених доводів позовної заяви та відомостей матеріалів господарської справи, наявних документальних доказів не вбачається фактів чи обставин, які б свідчили про порушення прав чи інтересу позивача саме визначеним ним відповідачем Жденіївською селищної радою.

Між тим, прокурор зауважує, що жодних звернень, вимог чи претензій позивача до Жденіївської селищної ради чи її заперечувальної позиції матеріали справи не містять. Вказане свідчить про відсутність спору у даних правовідносинах.

Також прокурор зауважує, що позивачем не додержано норм про введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва.

Крім цього, прокурор стверджує, що позивачем невірно обрано спосіб захисту права власності, шляхом визнання права власності на самочинне будівництво, оскільки у цій справі декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації ДІАМ України не розглядалася, так як предметом розгляду була заява, а не декларація.

З огляду на викладене, прокурор вважає, що позивачем не доведено наявності порушеного права, не підтверджено правових підстав для звернення з даним позовом, відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про дотримання вимог містобудівного законодавства, а обраний спосіб захисту є неналежним.

У зв`язку з цим прокурор просить суд відмовити у задоволенні позову повністю

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача в поясненнях третьої особи щодо позову просить відмовити в позові.

Вказує, що у позивача відсутня проектна та робоча документація, що є грубим порушенням вимог статті 26 Закону №3038-VI і є наслідком цілої низки помилково встановлених питань. Зокрема визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва можливе виключно щодо об`єктів будівництва з незначним класом наслідків - СС1.

Покликаючись на положення ч. 6 статті 32 Закону №3038-VI, третя особа зауважує, що віднесення об`єкта до певного класу наслідків (відповідальності) здійснюється проектною організацією за погодженням із замовником будівництва. Оскільки згідно позовної заяви у Позивача відсутня проектна документація та належно затверджений проект, тому неможливо встановити до якого класу наслідків відноситься об`єкт будівництва у нашій справі. Отже, позивачем не надано належних доказів розрахунку класу наслідків об`єкта будівництва, розробленого уповноваженою на це особою, а отже й відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності.

Крім того, за твердженням третьої особи, у позивача відсутні вихідні дані, розроблена та затверджена проектна документація, а також як документи, які надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Обов`язкова наявність даних документів передбачена статтями 26, 27, 29-31, 39 Закону №3038-VI.

Зважаючи на вказане підстав вважати, що будівля збудована у відповідності до вимог закону немає. Тому на думку трьої особи, слід вважати, що: жодних доказів про те, що споруда збудована на підставі документу, який надає право виконувати будівельні роботи та відповідно до належно затвердженого проекту немає; жодних доказів про те, що будівля, про визнання права власності на яку просить позивач відповідає та не порушує істотно будівельні норми і правил немає.

У зв`язку з цим третя особа просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Позивач просить визнати право власності Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд» (89132, Закарпатська область, Воловецький р-н, с. Ялове, 78, ) на цілісний майновий комплекс щебеневого заводу, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський р-н, с. Ялове, буд. 78, на земельній ділянці з кадастровим номером :03:003:0001, який згідно даних технічного паспорта від 13.09.2022 року складається з 14 будівель і споруд, а саме: 1.1. Адміністративна будівля літ. «А»; 1.2. Трансформаторна підстанція СКТН 2?630 кВт літ. «Б»; 1.3. Вбиральня літ. «В»; 1.4. Диспетчерська літ. «ГГ1»; 1.5. Навіс літ. «Д»; 1.6. Майстерня літ. «Е»; 1.7. Електрощитова літ. «Є»; 1.8. Підпірна стінка літ. «П-3»; 1.9. Підпірна стінка літ. «П-4»; 1.10. Підпірна стінка літ. «П-5»; 1.11. Підпірна стінка літ. «П-6»; 1.12. Фундамент дробильно-сортувальної установки літ. «Ф»; 1.13. Фундамент конвеєру дробильно-сортувальної установки літ. «Ф2»; 1.14. Ваги літ. «І».

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №615/04-24 від 05.08.2024 встановлено технічний стан об`єктів нерухомого майна що розташовуються за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Жденіївська територіальна громада, с. Ялове, вул. Присліпське родовище пісків, №78, а також можливість об`єктів бути прийнятими в експлуатацію .

Експертом вказано, що «Технічний стан 10 із 14 об`єктів нерухомого майна Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд», що розташовуються за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Жденіївська територіальна громада, с. Ялове, вул. Присліпське родовище пісків, №78, за їх несучою здатністю та експлуатаційними якостями відноситься до категорії « 1» «нормальний», а решти 4 об`єктів до категорії « 2» «задовільний».

До об`єктів, технічний стан яких відноситься до категорії « 1» «нормальний», належать наступні об`єкти: Адміністративна будівля літ. «А»; Вбиральня літ. «В»; Диспетчерська літ. «ГГ1»; Навіс літ. «Д»; Майстерня літ. «Е»; Електрощитова літ. «Є»; Підпірна стінка літ. «П-3»; Підпірна стінка літ. «П-4», Ваги літ. «І». До об`єктів, технічний стан яких відноситься до категорії « 2» «задовільний», належать наступні об`єкти: Підпірна стінка літ. «П-5»; Підпірна стінка літ. «П-6»; Фундамент дробильно-сортувальної установки літ. «Ф»; Фундамент конвеєру дробильно-сортувальної установки літ. «Ф2». ... Серед досліджуваних об`єктів немає таких технічний стан яких за їх несучою здатністю та експлуатаційними якостями відносився б до категорії « 3» «непридатний до нормальної експлуатації» та/або до категорії « 4» «аварійний». Всі об`єкти нерухомого майна, що розташовуються за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Жденіївська територіальна громада, с. Ялове, вул. Присліпське родовище пісків, №78, відповідають вимогам міцності, надійності та безпечної експлуатації. На всіх об`єктах виконаними всі необхідні будівельно-монтажні роботи. Всі досліджувані об`єкти Адміністративна будівля літ. «А»; Трансформаторна підстанція СКТН 2?630 кВт літ. «Б»; Вбиральня літ. «В»; Диспетчерська літ. «ГГ1»; Навіс літ. «Д»; Майстерня літ. «Е»; Електрощитова літ. «Є»; Підпірна стінка літ. «П-3»; Підпірна стінка літ. «П-4»; Підпірна стінка літ. «П-5»; Підпірна стінка літ. «П-6»; Фундамент дробильно-сортувальної установки літ. «Ф»; Фундамент конвеєру дробильно-сортувальної установки літ. «Ф2»; Ваги літ. «І», що розташовуються за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Жденіївська територіальна громада, с. Ялове, вул. Присліпське родовище пісків, №78, розташовуються в межах земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0001. Фактичне використання земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0001 «Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення». Прийняття в експлуатацію всіх досліджуваних об`єктів нерухомого майна, що розташовуються в межах земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0001, яка перебуває в оренді заявника даної судової експертизи, Воловецького колективного підприємства «Агрошляхбуд», за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Жденіївська територіальна громада, с. Ялове, вул. Присліпське родовище пісків, №78, є можливим.»

Позивач звернувся до Державної інспекції архітектури та містобудування України із листом-запитом у якому ставилось питання про те, чи може Воловецьке колективне підприємство «Агрошляхбуд» на основі документів, що додані до даного листа зареєструвати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме об`єкта «Будівлі і споруди цілісного майнового комплексу щебеневого заводу за адресою с. Ялове №78» та відповідно прийняти в експлуатацію даний об`єкт (копія листа додається).

У відповідь на вище вказаний лист ДІАМ надано відповідь №2290/03/18-25 від 25.04.2025 у якій, зокрема, вказано, що «право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно», а також що «відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 (далі - Порядок №461), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Вказана відповідь судом розцінюється, як надання роз`яснення.

Відповідно до частин 1-4 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому при вирішенні спору, що виникає у зв`язку із будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинні досліджуватися питання щодо наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та щодо відповідності побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №915/1268/23).

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 20.07.2022 у справі №923/196/20).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 , від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 (пункт 103)).

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18).

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18).

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (висновки викладені в постанові КГС ВС від 22.05.2018 у справі №923/1283/16).

Позивачем вказано, а учасниками справи не оспорюється, що об`єкти, на які позивач просить визнати право власності є самочиним будівництвом.

Учасниками справи дозвільну документацію на будівництво суду не надано.

Позивач не звертався до органів державного архітектурно-будівельного контролю з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта.

Водночас суди не можуть підміняти уповноважений державний орган, у разі, якщо такий не розглядав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Аналогічний висновок зроблено Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №727/9974/17.

Задоволення позову про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва можливе виключно за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (постанова КЦС ВС від 08.05.2024 року у справі №126/1663/23).

Також в рамках вказаної справи Верховний Суд не став відступати від раніше сформованого правового висновку про те що в силу повноважень, встановлених законом, питання прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію відноситься до компетенції органів Державної інспекції архітектури та містобудування (далі ДІАМ), тому саме територіальний орган ДІАМ є належним відповідачем за позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва.

При вирішенні спору про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачені статтями 26, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частини п`ятої стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною другою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Аналогічна норма закріплена у пункті 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», пункту 3 Порядку №461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Подібні висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, а також постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі №466/6895/19.

Законом, який визначає правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI).

Відповідно до положень статті 41 Закону №3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, вказаною статтею Закону визначено, що посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право, зокрема, видавати обов`язкові для виконання приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.

Аналогічні повноваження органів державного архітектурно-будівельного контролю зазначені й у пункті 11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553 (далі по тексту - Порядок №553).

Відповідно до абзацу 3 пункту 14 Порядку №553 суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов`язаний виконувати вимоги інспекції щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону №3038-VI та пунктом 2 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №466 замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №910/2939/19 виклав правову позицію про те, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного».

При цьому, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у №61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Частиною 3 ст.375ЦКУкраїнипередбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У своїй Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив наступне. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1328цс15.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15.

Питання оформлення права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 у справі №760/21223/17-ц, від 18.04.2019 у справі №306/2140/17.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Аналогічні правові висновки закріплені Верховним Судом України в постанові від 27.05.2015 у справі №6-159цс15 та Верховним Судом в постанові від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Відповідно, з урахуванням визначених норм, правові підстави для задоволення цього позову відсутні.

Розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновків в задоволенні позовних вимог відмовити то судові витрати підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 221, 236, 238,240 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2026

Суддя А.А. Худенко