ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.03.2026м. СумиСправа № 920/1762/25

Господарський суд Сумської області у складі судді Короленко В.Л., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №920/1762/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобетонбуд» (вул.Тополянська, буд. 18, м. Суми, 40000; код за ),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний лідер 2000» (вул. Лінійна, буд. 24, м. Суми, Сумська обл., 40007; код за ),

про стягнення 197250,69 грн,

установив:

30.12.2025 через систему «Електронний суд» позивач звернувся з позовом, відповідно до якого просить стягнути з відповідача 197250,68 грн заборгованості, а саме: 150809,64 грн основного боргу, 34405,20 грн інфляційних втрат та 12035,85 грн 3% річних, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі.

На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позивач у позовній заяві зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесе у зв`язку із розглядом даної справи, складається 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору та 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

30.12.2025 разом із позовом позивачем подане клопотання про витребування доказів (вх №6641), за яким позивач просить витребувати у ГУ ДПС у Сумській області:

1)інформацію про використання ТОВ «Будівельний лідер 2000» податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі складених та зареєстрованих ТОВ «Автобетонбуд» податкових накладних: №6 від 03.05.2023 на суму 112159,20 грн, №7 від 03.05.2023 на суму 1200,00 грн, №8 від 03.05.2023 на суму 149609,64 грн, №9 від 03.05.2023 на суму 1200,00 грн, №10 від 03.05.2023 на суму 146916,00 грн, №11 від 03.05.2023 на суму 15000,00 грн;

2)копію додатку №5 (Розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів) до податкової декларації з ПДВ, таблиця 2 (розшифровка податкового кредиту (закупівлі) в розрізі ІПН контрагентів) контрагента ТОВ «Будівельний Лідер 2000».

30.12.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №920/1762/25 призначено судді Короленко В.Л.

30.12.2025 за електронним запитом суду сформований витяг з ЄДРПОУ, за яким відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний лідер 2000», зареєстрований як юридична особа з ідентифікаційним кодом 44220255 та місцезнаходженням: вул. Лінійна, буд. 24, м. Суми, Сумська обл., 40007.

Ухвалою від 05.01.2026 у справі №920/1762/25 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали, шляхом надання суду доказів сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та уточнення ціни позову та/або прохальної частини позовних вимог.

06.01.2026 на виконання вимог ухвали позивач подав клопотання про усунення недоліків (вх№54), за яким зауважив, що відповідно до позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 197 250,69 грн боргу, який складається з суми основного боргу в розмірі 150809,64 грн., інфляційних втрат в розмірі 34405,20 грн. та 3 % річних в розмірі 12035,85 грн. Таким чином, позивач до клопотання надав повторну позовну заяву з виправленою арифметичною помилкою в ціні позову та прохальній частині позовних вимог, згідно якої ціна позову склала 197250,69 грн. Разом з тим, як доказ сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн позивачем надано платіжну інструкцію від 05.01.2026 №6573. Зазначені документи прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою від 09.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №920/1762/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; розгляд клопотання позивача (вх№6641 від 30.12.2025) про витребування доказів відкладено до закінчення строку на подання відзиву; установлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. Копія зазначеної ухвали надіслана позивачу та відповідачу відповідно до вимог ч. 6-7 ст. 6 ГПК України.

Копії ухвал від 05.01.2026 та від 09.01.2026 у справі №920/1762/25, надіслані відповідачу на адресу за даними ЄДРПОУ (ТОВ «Будівельний лідер 2000», вул. Лінійна, буд. 24, м. Суми, Сумська обл., 40007) 14.01.2026 та 20.01.2023 відповідно, були повернуті суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Частиною четвертою статті 89 Цивільного кодексу України визначено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої статті 7 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з пунктами 4, 5 частини шостої статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення, зокрема, є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 за № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою Судова повістка з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Заяв про зміну відповідачем місцезнаходження на адресу суду не надходило.

За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (Постанова Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18.).

Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи Господарським судом Сумської області.

Суд, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів (вх №6641 від 30.12.2025 ), зазначає наступне.

За поданими клопотанням позивач просить суд витребувати у ГУ ДПС У Сумській області (вул. Іллінська,13, м. Суми, 40009, тел/факс (0542) 68-50-00,68-52-00):

1)інформацію про використання ТОВ «Будівельний лідер 2000» податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі складених та зареєстрованих ТОВ «Автобетонбуд» податкових накладних: №6 від 03.05.2023 на суму 112159,20 грн, №7 від 03.05.2023 на суму 1200,00 грн, №8 від 03.05.2023 на суму 149609,64 грн, №9 від 03.05.2023 на суму 1200,00 грн, №10 від 03.05.2023 на суму 146916,00 грн, №11 від 03.05.2023 на суму 15000,00 грн;

2)копію додатку №5 (Розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів) до податкової декларації з ПДВ, таблиця 2 (розшифровка податкового кредиту (закупівлі) в розрізі ІПН контрагентів) контрагента ТОВ «Будівельний Лідер 2000».

Відповідно до ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання

У клопотанні про витребування судом групи однотипних документів як доказів додатково зазначаються ознаки, що дозволяють ідентифікувати відповідну групу документів.

Суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, врегульовано положеннями ПК України.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарську діяльність визначено як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201, пунктом 187.1 статті 187 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Аналіз наведених норм свідчить, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Суд зауважує, що факт проведення господарської операції підтверджують насамперед первинні документи, а не податкові накладні. Податкові накладні підтверджують лише порядок оподаткування операції. Факт оподаткування не свідчить про те, що господарська операція була проведена.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

З огляду на зазначене, з урахуванням положень ст. 81 ГПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів, оскільки позивач не обґрунтував обставин, які може підтвердити цей доказ (необхідності витребування доказів), з урахуванням предмету спору та наданих позивачем на підтвердження поставки товару: підписаної сторонами видаткової накладної та товарно-транспортної накладної; на підтвердження наданих послуг - акту здачі-приймання робіт (надання послуг).

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу.

Ураховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.

Судовий процес на виконання ч. 3 ст. 222 ГПК України не фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Відповідно до статті 233 ГПК України за результатами оцінки доказів, поданих сторонами судом ухвалене рішення у даній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд установив наступне.

03.05.2023 за видатковою накладною №53 від 03.05.2023 та товарно-транспортною накладною №Р53 від 03.05.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Автобетонбуд» як постачальник (далі - позивач) поставив Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельний лідер 2000» як покупцю (далі - відповідач) арматуру різного діаметру та катанку різної товщини - товар загальною вартістю 149609,64 грн з ПДВ.

03.05.2023 відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.05.2023 №23 позивач надав відповідачу послуги спецтехніки (камаз-самоскид) вартістю 1200,00 грн з ПДВ.

Видаткова накладна №53 від 03.05.2023, товарно-транспортна накладна №Р53 від 03.05.2023 та акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.05.2023 №23 підписані як позивачем та відповідачем та скріплені печатками їх товариств.

Загальна вартість поставленого товару та наданих послуг склала 150809,64 грн.

03.05.2023 позивач виставив відповідачу рахунок №81 на оплату вартості поставленого товару у сумі 149609,64 грн та №82 на оплату вартості наданих послуг у розмірі 1200,00 грн.

У подальшому, в Єдиному реєстрі податкових накладних позивачем складено податкові накладні з відображенням відповідних операцій у податковій звітності, а саме: податкова накладна №8 від 03.05.2023 на загальну суму 1200,00 грн та №9 від 03.05.2023 на загальну суму 149609,64 грн.

Позивач у позові зауважив, що окремих договорів між ТОВ «Автобетонбуд» та ТОВ «Будівельний Лідер 2000» на вказані вище господарські операції укладено не було. Зазначене в первинних документах посилання на договір купівлі продажу №10 від 03.05.2023 та про надання послуг №11 від 03.05.2023 є вимогою програмного забезпечення та зазначено помилково.

04.07.2025 засобами поштового зв`язку позивач направив відповідачу вимогу від 03.07.2025 №15 про оплату поставлених будівельних матеріалів та роботи будівельної спецтехніки (докази направлення додані до позову). За даною вимогою в т.ч.: позивач просив негайно, але не пізніше семи днів здійснити оплату заборгованості відповідно до рахунків №81 на оплату вартості поставленого товару у сумі 149609,64 грн та №82 на оплату вартості наданих послуг у розмірі 1200,00 грн.

Зазначену вимогу відповідач залишив без задоволення, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст. 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, а згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом для даного виду договорів не вимагається.

Частинами 1 та 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як вбачається із видаткової накладної від 03.05.2023 №53 та акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.05.2023 №23, що наявні в матеріалах справи, останні містять пропозицію позивача прийняти відповідачем товар та надані послуги, а оскільки зазначені документи мають підпис та печатку відповідача про отримання такого товару та послуг - це свідчить, що відповідач прийняв пропозицію позивача купити у нього вказаний в видатковій накладній товар та отримати послуги зазначені у акті.

Отже, вищенаведене свідчить про наявність домовленості сторін щодо поставки та надання послуг за договором у спрощеній формі.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків за приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України) є договір.

У силу положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару та надання послуг, що врегульовані § 1 та §3 Глави 54 та Главою 63 ЦК України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Закон не виключає можливості укладення договорів поставки у спрощений спосіб: шляхом оплати покупцем поставленого постачальником товару за видатковими накладними.

Частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару за видатковою накладною від 03.05.2023 №53 та факт надання послуг за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.05.2023 №23, у зв`язку із відсутністю від відповідача аргументованих заперечень чи доказів сплати заборгованості, що є предметом спору, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 150809,64 грн вартості поставленого товару та наданих послуг визнаються судом законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних збитків.

Позивач просить стягнути з відповідача 12035,85 грн 3% річних за період з 03.05.2023 по 29.12.2025 та 34405,20 грн інфляційних втрат за період з травня 2023 року по листопад 2025 року, що нараховані на заборгованість у розмірі 150809,63 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд, враховуючи, що між сторонами спору укладено договір у спрощеній формі, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних збитків, не погоджується із періодом нарахування, оскільки останній суперечить ч. 2 ст. 530 ЦК України. Суд зазначає, що саме з 12.07.2025 відповідач вважається таким, що порушив зобов`язання з оплати вартості поставленого товару та наданих послуг, оскільки 04.07.2025 засобами поштового зв`язку позивач направив відповідачу вимогу від 03.07.2025 №15 про сплату заборгованості та до 11.07.2025 відповідач мав можливість у добровільному порядку зазначену вимогу задовольнити.

Таким чином, в межах заявленого позивачем періоду, вірним періодом для нарахування 3% річних є період з 12.07.2025 по 29.12.2025, для інфляційних втрат - липень -листопад 2025 року.

З огляду на зазначене, за допомогою «Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій» на офіційному вебсайті «Платформа: Ліга Закон» за посиланням https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем умов договору укладеного у спрощеній формі щодо своєчасної і повної оплати вартості поставленого товару та наданих послуг, та визначених судом періодів нарахувань, судом здійснено розрахунок, за яким розмір 3% річних склав 2119,60 грн та 2117,20 грн інфляційних втрат.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 2119,60 грн 3% річних та 2117,20 грн інфляційних втрат суд визнає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд відмовляє за необґрунтованістю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України.

Згідно з ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався, як на підставу позову в частині стягнення 150809,63 грн основного боргу, 2117,20 грн інфляційних збитків, 2119,60 грн 3% річних, у зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині як законні та обґрунтовані. В іншому суд відмовляє.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

У поданому позові позивач просить стягнути з відповідача 2422,40 грн судового збору, сплата якого підтверджена платіжною інструкцією від 05.01.2026 №6573.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з ч. 9 ст. 129 ГПК України позивачу за рахунок відповідача відшкодовується 2422,40 грн судового збору в межам мінімальної ставки судового збору, встановленої Законом України «Про судовий збір» щодо вимоги майнового характеру з врахуванням коефіцієнту 0,8.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний лідер 2000» (вул. Лінійна, буд. 24, м. Суми, Сумська обл., 40007; код за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобетонбуд» (вул. Тополянська, буд. 18, м. Суми, 40000; код за ) 150809,63 грн (сто п`ятдесят тисяч вісімост дев`ять грн 64 коп.) основного боргу, 2117,20 грн (дві тисячі сто сімнадцять грн 20 коп.) інфляційних збитків, 2119,60 грн (дві тисячі сто дев`ятнадцять грн 60 коп.) 3% річних, а також 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.) судового збору.

3. В іншому відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повне рішення складено та підписано 19.03.2026.

СуддяВ.Л. Короленко