ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3379/25 (646/8918/25)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК"
до ОСОБА_1
про стягнення коштів в межах справи №922/3379/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

За підсудністю з Основ`янського районного суд у м. Харкова надійшла вказана цивільна справа, у якій позивач АТ «Таскомбанк» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №002/18202360-СК_SB від 14.12.2022 року у розмірі 54 949, 81 грн, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 29.09.2025 провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 07.01.2026 цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Господарського суду Харківської області для розгляду в межах справи №922/3379/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду справа №646/8918/25 була передана на розгляд судді Прохорова С.А. в межах справи №922/3379/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , присвоєно номер справі №922/3379/25 (646/8918/25).

Враховуючи викладене, судом прийнято справу 922/3379/25 (641/3680/25) до розгляду в межах справи № 922/3379/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. №4059 від 18.02.2026) в якому він заперечує проти позову, просить залишити позовну заяву без розгляду або задовольнити позов в частині стягнення 8 604,02 грн.

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача (вх. №4228 від 19.02.2026) згідно якої позивач підтримує свої вимоги в повному обсязі.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив (вх. №4510 від 23.02.2026).

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Згідно з ч. 4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши заперечення відповідача та надані позивачем та відповідачем докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

14.12.2022 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування в межах проєкту «izibank», яка відповідно до її умов та чинного законодавства є кредитним договором.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з ч.1, 2 ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Заява-договір підписана Відповідачем електронним підписом, що відповідно до вимог законодавства має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.

Крім того, зміст Заяви-договору відповідає вимогам цивільного законодавства України, містить усі істотні умови кредитного договору, зокрема: суму кредиту, розмір та порядок нарахування процентів, строк користування кредитом, права та обов`язки сторін.

Під час укладення договору Відповідач пройшов процедуру реєстрації, ідентифікації та верифікації особи, зокрема до електронної заяви-договору було додано копії паспорта Відповідача, фотографію, що дозволяє однозначно ідентифікувати особу позичальника, здійснено підтвердження персональних даних Відповідача, які повністю збігаються з даними, зазначеними у позовній заяві.

Відтак, на підставі укладеного договору Відповідачу було відкрито поточний рахунок у гривні НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт на споживчі цілі, у межах якого йому фактично надано кредитні кошти у сумі 30 000 грн. ОСОБА_1 погодився, що строк користування кредитним лімітом становить 12 місяців (365 днів) з можливістю автоматичної пролонгації на той самий строк. Йому відомо, що на кредит буде нараховуватися процентна ставка 59% річних (відповідно до п.1 Заяви-договору на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування).

Крім того, у п.1 Згоди та запевнення Клієнта до Договору, яка є невід`ємною частиною Заяви-договору, зазначено, що Позичальник до укладення Договору ознайомлений з умовами Договору, у тому числі Тарифами, Правилами користування електронними платіжними засобами емітованими АТ «ТАСКОМБАНК», умовами відкриття та обслуговування рахунків, розміщення вкладу, отримання споживчого кредиту, надання та/або зміни умов надання банківських, платіжних та інших фінансових послуг Банку; зобов`язується проводити оплату банківських, платіжних послуг в строки та в розмірах передбачених Тарифами Банку.

Пунктами 2,3,4 Згоди та запевнення Клієнта до Договору, Позичальник підтвердив, що до укладення Заяви-договору та Договору ознайомлений з Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, ознайомлений з Правилами користування електронними платіжними засобом засобами емітованими АТ «ТАСКОМБАНК», Таблицею обчислення загальної вартості кредитного ліміту та Паспортом споживчого кредиту та отримав їх примірники також в Мобільному застосунку (додатку), ознайомлений з інструкцією «Про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжнихпослуг з обслуговування рахунків» та вимогою інструкції.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин та вимог законодавства, кредитний договір між сторонами є належним чином укладеним, чинним та таким, що породжує для сторін відповідні права й обов`язки.

У відзиві представник Відповідача зазначає: «15. Заява не містить доказів передачі/ надсилання Таскомбанк на адресу Боржника одноразового ідентифікатора 673076FY, який відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» має являти собою дані у вигляді алфавітно- цифрової послідовності.»

Однак таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи. Вказане буквено-цифрове позначення не є одноразовим ідентифікатором, а є номером паспорта Позичальника, що використовувався виключно з метою його ідентифікації під час укладення договору.

Більш того, слід зазначити, що сам відповідач, у своїй заяві про відкриття провадження у справі про його неплатоспроможність (справа №922/3379/25) повідомив суд про наявність цих договірних відносин з позивачем та відповідно й наявність заборгованості перед «АТ «Таскомбанк» заборгованості за кредитним договором №002/18202360-СК_SB від 14.12.2022 року у розмірі 54 949, 81 грн.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У частині другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 06 січня 2023 року у справі № 335/736/17, від 30 листопада 2022 року у справі № 618/145/19.

Відповідач, укладаючи договір у встановленій законом електронній формі, підтвердив свою згоду з усіма його умовами, у тому числі з умовою про автоматичну пролонгацію. Така пролонгація передбачала не лише продовження строку дії договору та нарахування процентів за користування кредитними коштами, але й збереження для позичальника можливості подальшого користування кредитним лімітом у межах та на умовах, визначених договором.

Таким чином, волевиявлення відповідача було вільним, усвідомленим і спрямованим на прийняття всіх умов договору в повному обсязі. Отже, нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснювалося відповідно до умов укладеного договору та прийнятої відповідачем умови про автоматичну пролонгацію. Проценти були нараховані правомірно, у межах та в порядку, визначених договором.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Вищевикладене кореспондується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суд від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Факт отримання та користування кредитними коштами Відповідачем підтверджується випискою з особового рахунку Відповідача.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У даному випадку кредитні кошти були фактично надані Відповідачу шляхом їх зарахування на відкритий на його ім`я рахунок, що підтверджується банківськими документами.

Посилання Відповідача на незаконне нарахування та стягнення комісії у розмірі 2 497,38 грн не відповідає матеріалам справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи Позивач не здійснював нарахування будь-яких комісій, пені чи штрафних санкцій у межах спірних правовідносин. З поданої до суду виписки по рахунку та детального розрахунку заборгованості вбачається, що сума позовних вимог сформована виключно з основного боргу (тіла кредиту) та процентів за користування кредитними коштами, нарахованих відповідно до умов договору. Жодних додаткових платежів у вигляді комісій, штрафів чи інших фінансових санкцій розрахунок не містить.

Таким чином, аргумент Відповідача про незаконне нарахування комісії спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, та є такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах.

Крім того у відзиві зазначено «57. Кредитором за розрахунковий період стягнуто з Боржника грошові кошти на погашення відсотків за кредитом у загальному розмірі 18 750, 49 грн.».

Однак, з наданих Банком розрахунків випливає, що Відповідачем фактично сплачено по відсотках 10 656,56 грн. При цьому Відповідачем до матеріалів справи не було додано жодних власних розрахунків або платіжних документів, які б підтверджували правильність суми 18 750,49 грн. Отже, зазначене Відповідачем твердження не підкріплене належними доказами та не спростовує надані Позивачем докази.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», відповідно до якого вимоги позову щодо розміру заборгованості є доведеними у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача.

Відповідач не спростовано наявність заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Як вже зазначалося судом вище, у своїй заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність відповідач також повідомив суд про наявність заборгованості перед АТ Таскомбанк заборгованості за кредитним договором №002/18202360-СК_SB від 14.12.2022 року у розмірі 54 949, 81 грн.

Доказів виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем суду не надано.

Згідно правовому висновку Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), згідно яких у разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Посилання представника Відповідача на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 є безпідставним та таким, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку про недопустимість стягнення процентів, штрафів та пені, оскільки відповідні умови не були визначені безпосередньо у кредитному договорі, а містилися виключно в Умовах та Правилах надання банківських послуг, які не були належним чином погоджені сторонами.

Натомість у даній справі істотні умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки, порядок їх нарахування та строк користування кредитом, прямо визначені у тексті кредитного договору, підписаного Відповідачем. Відтак проценти нараховані не на підставі окремих внутрішніх правил Банку, а безпосередньо на підставі погоджених сторонами умов договору.

Щодо посилання відповідача на звільнення його від слати процентів, оскільки у останнього наявний статус військовослужбовця суд зазначає наступне.

Статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі №199/3051/14 викладений правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до відзиву додано військовий квиток, відповідно до якої з 15.08.2024 року ОСОБА_1 мобілізований.

Разом з тим, кредитний договір між сторонами укладений 14.12.2022 року, тобто майже за два роки до початку проходження відповідачем військової служби.

Посилання представника Відповідача: «46. Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонномобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.» є наслідком неправильного тлумачення зазначеної норми.

Вказане положення чітко розмежовує дві категорії осіб:

1. Військовослужбовців для яких дія норми поширюється з початку і до закінчення особливого періоду;

2. Резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, саме на час проходження військової служби.

З наданих до відзиву документів убачається, що Відповідач є військовозобов`язаним, призваним під час мобілізації.

Отже, до нього може застосовуватися лише друга частина наведеної норми з моменту призову та виключно на період фактичного проходження військової служби.

Твердження представника Відповідача про необхідність повного списання відсотків та спрямування всіх платежів у рахунок погашення тіла кредиту ґрунтується на розширеному та помилковому тлумаченні закону, оскільки зазначена норма не передбачає безумовного і повного припинення нарахування процентів за весь період дії особливого стану незалежно від дати призову та фактичного проходження служби.

Відтак, застосування цієї норми можливе лише в межах та у спосіб, прямо визначених законом, а не в довільному трактуванні, запропонованому стороною Відповідача.

Враховуючи вищезазначене, на момент укладення кредитного договору відповідач не мав статусу особи, яка була призвана на військову службу за призовом під час мобілізації або в особливий період, а отже, не підпадав під дію пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у встановленому порядку та своєчасно повідомив банк про проходження ним військової служби та надав відповідні підтвердні документи. Натомість обов`язок повідомлення кредитора про настання обставин, з якими закон пов`язує надання пільг, покладається саме на позичальника.

За таких обставин нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося банком відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства, оскільки на момент їх нарахування у кредитора були відсутні відомості та належні докази, які б підтверджували наявність у відповідача права на застосування передбачених законом пільг.

Таким чином, суд зазначає наступне.

Наданими до матеріалів справи доказами підтверджується, що між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 14.12.2022 року було належним чином укладено кредитний договір, який підписаний Відповідачем електронним підписом, що свідчить про дотримання письмової (електронної) форми правочину та наявність вільного волевиявлення сторін.

Первинні банківські документи, а саме виписки з особового рахунку, складені відповідно до вимог Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та нормативних актів Національного банку України, підтверджують факт відкриття рахунку на ім`я Відповідача, фактичне надання кредитних коштів у розмірі 30 000 грн, їх використання Позичальником, рух коштів по рахунку, а також розмір та порядок нарахування процентів.

Розрахунок заборгованості здійснено відповідно до умов укладеного договору та підтверджено належними і допустимими доказами. Сума позовних вимог складається виключно з основного боргу та процентів за користування кредитними коштами. Нарахування комісій, штрафів чи пені Позивачем не здійснювалося, що спростовує доводи Відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Встановивши факт існування невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18)).

Відповідачем не надано доказів належного виконання зобов`язань або спростування розміру заборгованості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено статтею 526 ЦК України.

За приписами частин 1, 2 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви суд зазначає, що відповідно до ст. 15 та ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кредитор самостійно обирає спосіб захисту порушеного права. Подання кредитором позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) є одним із таких способів. Сам факт подання або неподання кредитором заяви про визнання грошових вимог у справі про банкрутство (неплатоспроможність) не може вважатися відмовою позивача від розгляду таких вимог у позовному провадженні.

Відсутність окремої заяви про визнання кредиторських вимог не є підставою для залишення позову без розгляду, а впливає лише на порядок та спосіб реалізації вимог у процедурі банкрутства.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача.

Інших витрат позивачем заявлено не було.

Керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ) заборгованість за кредитним договором №002/18202360-СК_SB від 14.12.2022 року у розмірі 54 949, 81 грн, що складається з 29 851,89 грн заборгованості по тілу кредиту та 25 097,92 грн заборгованості по процентах (в тому числі прострочена).

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ).

Відповідач: ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "18" березня 2026 р.

СуддяС.А. Прохоров