ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/1523/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:

позивача - Шапран Л. І.,

відповідача - Кургаєв Д. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Гумеги О.В.

від 10.09.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Сулім В.В. - головуючий, Коротун О.М., Майданевич А.Г.

від 10.12.2025

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Автострада"

про зобов`язання виконати умови договору та стягнення 20 884 814,09 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Автострада" про зобов`язання виконати умови договору на виконання додаткових робіт № ПЗ/ДН-6-2303 від 01.06.2023 в повному обсязі та стягнення 20 884 814,09 грн.

В подальшому, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" подало заяву про зменшення позовних вимог та остаточно просило суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Автострада" виконати умови договору в повному обсязі та передати Акціонерному товариству "Українська залізниця" роботи, перелік яких наведено у таблиці (пункт 1 прохальної частини заяви про зменшення розміру позовних вимог), та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Автострада" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 19 772 819,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем (підрядником) строків виконання робіт відповідно до умов договору на виконання додаткових робіт від 01.06.2023 №ПЗ/ДН-6-2303 та додатку № 3 «Графік виконання додаткових робіт по об`єкту» в частині робіт, які виконані та передані позивачу (замовнику) згідно з довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2023 від 14.09.2023 та актів приймання виконаних робіт №№ 1-6 за вересень 2023. Крім того, за доводами позивача, відповідачем не виконано роботи на загальну суму 7 811 829, 00 грн, вартість виконання яких визначена позивачем відповідно до додатку № 1 «Договірна ціна» та додатку № 2 «Відомість обсягів робіт».

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

01.06.2023 між Акціонерним товариством "Українська Залізниця" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Автострада" (далі - підрядник) було укладено договір № ПЗ/ДН-6-2303 на виконання додаткових робіт (далі - договір) з додатками №№ 1-4.

Додатком №1 до договору «Договірна ціна на будівництво «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський Дарниця», що здійснюється в 2023 році» сторони визначили договірну ціну в розмірі 164 912,49193 тис. грн (далі - додаток №1 або додаток №1 «Договірна ціна»).

Додатком №2 до договору «Відомість обсягів робіт «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський Дарниця» сторони визначили найменування робіт та витрат (далі - додаток №2 або додаток №2 «Відомість обсягів робіт»).

Додатком №3 до договору сторони узгодили Графік виконання додаткових робіт по об`єкту: «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський Дарниця», згідно із яким роботи за договором виконуються у червні та липні 2023 року (далі - додаток №3 або додаток №3 «Графік виконання додаткових робіт по об`єкту»).

Додатком №4 до договору сторони узгодили План фінансування додаткових робіт по об`єкту: «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський Дарниця» (далі - додаток №4 або додаток №4 «План фінансування додаткових робіт по об`єкту»).

Додатковою угодою № 1 від 17.08.2023 сторони, у зв`язку зі зміною найменування підрядника, дійшли згоди по тексту договору змінити назву підрядника з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Автострада" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній «Автострада".

Додатковою угодою №2 від 18.08.2023 сторони дійшли згоди викласти додаток №4 «Календарний план фінансування додаткових робіт» у новій редакції.

Додатковою угодою № 3 від 07.09.2023 сторони дійшли згоди викласти пункт 3.4 договору в новій редакції (щодо підписантів первинних документів). Всі інші умови договору залишились незмінними.

Відповідно до пункту 1.1 договору замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати додаткові роботи по об`єкту «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) в м. Києві на залізничній дільниці Київ-Московський Дарниця» (далі роботи).

Згідно із пунктом 1.2 договору обсяг робіт визначається відповідно до додатку №2 до договору.

Пунктом 1.4 договору склад і обсяги робіт можуть бути переглянуті в процесі виконання робіт без збільшення загальної вартості робіт у разі внесення змін до проектно-кошторисної документації.

Відповідно до пункту 2.1 договору договірна ціна становить 164 912 491, 93 грн разом з ПДВ.

Згідно із пунктом 3.1 договору підрядник зобов`язаний приступити до виконання робіт протягом 5 робочих днів після одержання від замовника рознарядки, яка вважається дозволом на виконання робіт та є підтвердженням готовності замовника до приймання робіт.

Листом від 02.06.2023 № НГ-08/685 «Рознарядка щодо готовності до виконання робіт за договором № ПЗ/ДН-6-2303 від 01.06.2023" замовник повідомив підрядника про свою готовність на початок виконання підрядником робіт, визначених умовами договору, починаючи з 01.06.2023.

Відповідно до пункту 3.6 договору датою закінчення робіт вважається дата їх прийняття замовником на підставі оформлених актів приймання виконаних робіт за формою КБ-2В та довідок про вартість виконаних робіт за формою № КБ-3, акта приймання-передачі закінчених робіт (акта приймання виконаних робіт) та при безумовному виконанні розділу 9 договору.

У пункті 3.7 договору сторони передбачили, що підрядник зобов`язаний виконати роботи до 31.12.2023.

Умовами пункту 11.4 договору передбачено, що у разі, якщо підрядник порушив строк виконання робіт, визначений у пункті 3.7 Розділу 3 цього договору, то підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% за кожен день такого прострочення, від вартості невиконаних та/або виконаних з порушенням строку виконання робіт, а якщо підрядник перевищив строк виконання робіт понад 30 календарних днів, останній додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вартості невиконаних та/або виконаних з порушенням строку виконання робіт.

Тобто, положення пункту 11.4 договору відсилають до положень пункту 3.7 договору, яким встановлено, що підрядник зобов`язаний виконати роботи до 31.12.2023.

Згідно із пунктом 4.4 договору акти приймання виконаних робіт за формою КБ-2В та довідки про вартість виконаних робіт за формою № КБ-3 оформлюються належним чином підрядником і надаються для підписання замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця. Замовник може повернути акти приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-2В та довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3 підряднику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів визначених законодавством (відсутності необхідних підтверджуючих документів, невідповідності виконаних розрахунків вимогам законодавства, підписів тощо) або надання їх у неповному обсязі.

Листом №2228 від 14.07.2023 відповідач надав позивачу на розгляд та підписання акт приймання виконаних робіт за липень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 143 613 861,49 грн, відомість ресурсів, пакет виконавчої документації. Вказаний лист отримано позивачем 15.07.2023.

20.07.2023 позивачем було надано відповідачеві лист №ДН-6-10/395 від 19.07.2023, відповідно до якого позивач виклав наступні зауваження щодо акта приймання виконаних робіт за липень 2023 року (форма КБ-2В): Кошторис 02-01-06/2-04-11-131 - виключити п.п. 169-173; Кошторис 02-01-06/2-04-11-131 - виключити п.п. 219-222; Кошторис 02-01-08 - об`єми відкоригувати згідно із кошторисом, що пройшов експертизу; Кошторис 02-01-013 - виключити перевезення п. 380 або в ціні матеріалу п. 381; Кошторис 02-01-014 - відкоригувати, при виконанні робіт відсутні матеріали.

Відповідачем взято до уваги зауваження, зазначені позивачем у листі №ДН-6-10/395 від 19.07.2023, та проведено відповідне коригування. За результатами коригування зауважень, відповідно до акта приймання виконаних робіт за серпень 2023 року (форма КБ-2В) відповідачем було виконано роботи на загальну суму 136 465 824,73 грн.

Листом № 2230 від 14.08.2023 відповідач надав позивачу на розгляд та підписання акт приймання виконаних робіт за серпень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 136 465 824,73 грн, відомість ресурсів до договору та пакет виконавчої документації. Вказаний лист отримано позивачем 15.08.2023, про що свідчить відповідна відмітка про отримання.

Згідно із пунктом 9.4 договору замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання, перевіряє обґрунтованість наданих актів і підписує їх в частині фактично виконаних обсягів робіт, або в письмовій формі готує мотивовану відмову від прийняття робіт з переліком недоліків і пропозицій щодо їх усунення.

Як акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2В за липень 2023 року, так і відкоригований відповідачем акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2В за серпень 2023 року на суму 136 365 824,73 грн підписані в односторонньому порядку відповідачем (підрядником). Замовником (позивачем) дані акти не підписані.

Відповідно до довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2023 року від 14.09.2023 (форма № КБ-3), підписаної сторонами, підрядником виконано роботи на загальну суму 136 465,82472 тис. грн з урахуванням ПДВ.

Також сторонами підписано акти приймання виконаних будівельних робіт №№ 1-6 за вересень 2023 року (форма № КБ-2в) на загальну суму 136 465 824,72 грн, з яких: акт № 1 від 14.09.2025 на суму 74 591 511,23 грн; акт № 2 від 14.09.2025 на суму 30 286 224,97 грн; акт № 3 від 14.09.2025 на суму 15 910 711,67 грн; акт № 4 від 14.09.2025 на суму 3 239 585,80 грн.; акт № 5 від 14.09.2025 на суму 685 218,20 грн.; акт № 6 від 14.09.2025 на суму 11 752 572,85 грн.

Замовником сплачено підряднику вартість виконаних будівельних робіт у розмірі 136 465 824,72 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями від 19.09.2023.

Сторони не заперечують факт прийняття та оплати позивачем робіт, які виконані відповідачем за договором згідно із довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2023 року від 14.09.2023 (форма № КБ-3) та актів приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2023 (форма № КБ-2в) на загальну суму 136 465 824,72 грн.

Акт приймання виконаних будівельних робіт №7 за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 1 478 071,81 грн та акт приймання виконаних будівельних робіт №8 за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 2 466 695, 05 грн листом № 3404 від 01.11.2023 були надані на розгляд позивачу.

Листом № ДН-6-11/10 від 09.11.2023 позивач повідомив відповідача, що до актів виконаних робіт не надано повний комплект документів відповідно до пункту 9.3 договору.

Листом №1100 від 22.12.2023 відповідач повторно направив на розгляд позивачу вказані акти виконаних робіт за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) до договору.

Листом № ПЗЗ ДН-6-11/11 від 28.12.2023 позивач надав відповідь на лист відповідача №1100 від 22.12.2023, відповідно до якої позивач зазначив, що «для подальшого підписання необхідно надати акти виконаних робіт належним чином оформлені в 4 примірниках, виключити з актів виконаних робіт вартість електроенергії наданої замовником, надати підтверджуючі документи на відрядження працівників та надати виконавчу документацію на поданий обсяг виконаних робіт».

Листом №4072 від 28.12.2023 відповідачем повідомлено позивача про врахування зауважень, викладених у листі №ПЗЗ ДН-6-11/11 від 28.12.2023, та надано відкориговані акти виконаних робіт по об`єкту та підтверджуючі документи.

Листом №01-01/01 від 03.01.2024 відповідач додатково на врахування зауважень, викладених в листі позивача №ПЗЗ ДН-6-11/11 від 28.12.2023, надав акти виконаних робіт (форма КБ-2В).

Листом №ДН-6-11/1 від 11.01.2024 позивач підтвердив отримання ним актів виконаних робіт по об`єкту та зазначив, що для підписання необхідно надати виконавчу документацію на поданий обсяг виконаних робіт.

Листом №236/1 від 26.01.2024 відповідач на виконання зауважень, викладених в листі № ДН-6-11/1 від 11.01.2024, надав пакет виконавчої документації. Вказаний лист отримано позивачем 29.01.2024, про що наявна відповідна відмітка.

Оскільки позивач не вчинив дій щодо підписання наданих актів виконаних робіт за жовтень 2023 року (форма КБ-2В), відповідач звернувся до позивача з претензією № 553 від 28.02.2024 та повторно з претензією № 646/1 від 07.03.2024.

У якості додатків до претензії №553 від 28.02.2024 відповідач надав позивачеві акти виконаних робіт за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) №7 на суму 1 478 071,81 грн та №8 на суму 2 466 695,05 грн, пакет виконавчої документації та вимагав їх підписати та здійснити оплату.

Акт виконаних будівельних робіт №7 за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 1 478 071,81 грн та акт виконаних будівельних робіт №8 за жовтень 2023 року (форма КБ-2В) на суму 2 466 695,05 грн не підписані замовником (позивачем).

В матеріалах справи наявний акт приймання виконаних будівельних робіт №7 за серпень 2025 на суму 1 478 071,81 грн, підписаний уповноваженими представниками сторін 15.08.2025. У даному акті зазначено: «Роботи, що зазначені в акті №7 виконані в серпні 2023 року. Всі зауваження по даному акту було усунуто в січні 2024 року після закінчення строку дії договору від 01.06.2023».

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 910/1523/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- вказана у пункті 11.4 договору неустойка, яку застосовано позивачем при розрахунку штрафних санкцій, може застосовуватись виключно у випадку порушення строку виконання робіт, визначеного пунктом 3.7 договору. Натомість, в обґрунтування позовних вимог позивач фактично посилається на порушення відповідачем графіку виконання робіт, визначеного додатком №3 "Графік виконання додаткових робіт по об`єкту", тоді як пункт 11.4 договору не містить такої умови для сплати підрядником замовнику пені та штрафу;

- позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення відповідачем строку виконання робіт, визначеного у пункті 3.7 договору, при виконанні робіт згідно із підписаними сторонами довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2023 від 14.09.2023 (форма № КБ-3) та актами приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2023 року №№1-6 (форма № КБ-2в) на загальну суму 136 465 824,72 грн. Враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача пені у сумі 6 918 828,41 грн та штрафу у сумі 9 552 607,73 грн, які нараховані позивачем відповідно до пункту 11.4 договору у зв`язку з простроченням відповідачем виконання робіт за договором на загальну суму 136 465 824,72 грн, оскільки позивачем не доведено суду, що відповідач порушив строк виконання таких робіт, визначений у пункті 3.7 розділу 3 цього договору;

- станом на час звернення позивача з позовом до суду роботи на загальну суму 1 478 071,81 грн були виконані відповідачем, відтак позовні вимоги про зобов`язання відповідача виконати та передати позивачу роботи, які вказані у акті приймання виконаних будівельних робіт №7 за серпень 2025 року на суму 1 478 071,81 грн є безпідставними, у задоволенні яких належить відмовити, оскільки предмет спору в цій частині не існував на момент виникнення останнього;

- під час виконання робіт по договору підрядником було встановлено відхилення від робочого проекту, що потребували виконання додаткових робіт, які не були передбачені первинною проектною документацією та умовами договору. Необхідність коригування проектної документації неодноразово була предметом розгляду на спільних нарадах між позивачем та відповідачем. До таких робіт відносяться, зокрема, - влаштування верхнього шару асфальтобетонного покриття на споруді 7Л, дані роботи неможливо виконати, оскільки умовами договору (додаток №2) та проектною документацією не передбачено влаштування прогонової будови споруди ЗЛ та деформаційних швів споруди 7Л; - влаштування бар`єрного огородження на споруді 7Л, дані роботи неможливо виконати через відсутність верхнього шару асфальтобетонного покриття споруди 7Л;

- відповідно до проектних рішень, які надані позивачем, та існуючої погодженої схеми організації дорожнього руху відповідач не мав можливості обмежувати повністю або частково рух транспортних засобів з вул. Причальна на Дніпровську Набережну, про що неодноразово повідомляв позивача, що підтверджується наявним в матеріалах справи листуванням сторін з цього питання. Відповідач не мав та не має можливості виконувати роботи до моменту отримання від позивача відповіді (вказівок) щодо виконання робіт, які передбачають собою організацію обмеження дорожнього руху, яке не було враховано проектною документацією;

- з об`єктивних причин, викликаних невиконанням позивачем (замовником) своїх зобов`язань за договором, відповідач (підрядник) не мав можливості виконувати роботи до моменту отриманням від замовника відповіді (вказівок) щодо виконання робіт неврахованих проектною документацією і необхідності у зв`язку з цим проведення додаткових робіт, тому зобов`язання відповідача щодо строків виконання робіт слід вважати відстроченим на час до отримання такої відповіді, а відтак відсутні правові підстави стверджувати про прострочення відповідачем виконання робіт, які позивач зазначає як невиконані відповідачем за договором, відповідно відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу) за прострочення зобов`язання виконати роботи;

- процес коригування проектної документації тривав і на момент грудня 2023 року, що підтверджується оголошеною процедурою відкритих торгів (UА-2023-10-30-013018-а), яка проводилась Регіональною філією "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", а саме щодо закупівлі послуг з проведення експертизи проекту: «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві (з підходами) на залізничній ділянці Київ-Московський - Дарниця»;

- про обставини, що перешкоджали виконанню умов договору, відповідач неодноразово повідомляв позивача листами, що підтверджується: листом від 04.07.2023 № ДН-6-/360, листом Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської ради, листом від 06.06.2023 № ДН-6-6/308, листом від 28.12.2023 № 4071, листом від 24.11.2023 № 3718, листом від 27.11.2023 № ДН-6-11/05, листом від 25.12.2023 № 4018, листом від 21.02.2024 № 482, від 14.05.2024 № 1240, протоколом наради № 50;

- вказані обставини в сукупності дають підстави стверджувати, що оскільки, відхилення не були враховані робочим проектом, виконання робіт при наявності таких відхилень призвело б до невідповідності результату виконаних робіт умовам договору, а також могло б призвести до порушення екологічних, санітарних правил, правил безпеки людей та інших вимог. У зв`язку з чим відповідач в силу частини 3 статті 877 Цивільного кодексу України не мав права виконувати роботи по договору що містять відхилення від проекту.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 910/1523/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в своїй касаційній скарзі зазначає, що підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 910/1523/25 є наявність виключних випадків, передбачених:

- пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статті 16, 525, 526, 530, 845, 847, 875, 877, 882 Цивільного кодексу України, статті 2, 5, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 99, 236 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки Верховного Суду щодо їх застосування, викладені у постанові від 01.04.2025 у справі № 916/2177/16 (близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, від 24.02.2021 у справі № 910/1873/20), у постанові від 15.10.2019 у справі № 910/13114/18 (близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19.06.2019 у справі № 910/11191/18, від 18.07.2019 у справі № 910/6491/18, від 21.08.2019 у справі № 917/1489/18), у постанові від 14.01.2019 у справі № 911/728/18 (тотожний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17, від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18); суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17; суди, застосувавши положення частини 1 статті 853, статтю 882 Цивільного кодексу України, неправильно застосували правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18;

- пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 847, частини 3 статті 877 Цивільного кодексу України, у подібних правовідносинах;

- пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: суди не з`ясували дійсний строк виконання зобов`язань за договором та не встановили очевидний факт виконання (передачі) робіт за межами строків, визначених договором (додатком № 3); суди не встановили реальний обсяг невиконаних робіт з урахуванням доводів сторін, а також не встановили, які саме обставини перешкоджали виконати зобов`язання за договором та чи дійсно такі обставини існували; не визначили, які саме вказівки та на підставі яких саме умов договору або норм чинного законодавства позивач повинен був надати відповідачу та стосовно якої саме частини робіт; суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, у зв`язку зі зміною обставин справи (до закриття підготовчого провадження, 15.08.2025 між сторонами було підписано акт № 7 приймання-виконаних будівельних робіт за серпень 2025 року на суму 1 478 071,81 грн); суди не врахували обґрунтованість дій позивача щодо не підписання акту № 7 (який було підписано сторонами 15.08.2025 після усунення відповідачем недоліків), а також не перевірили відсутність в умовах договору обсягів робіт, вказаних відповідачем у акті № 8 за жовтень 2023 року та долученим до відзиву в якості підстави своїх заперечень; суди залишили поза увагою, що роботи, вказані у акті № 8, не стосуються предмету спору; суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи; суди не дослідили лист № ДН-6-11/03 від 01.09.2023, яким було повідомлено про виявлені зауваження по виконавчій документації (зауваження до акту за серпень 2023 року, про відсутність яких вказує суд), які в подальшому було усунуто відповідачем, тощо.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Автострада" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

5. Позиція Верховного Суду

За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).

У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1).

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 16, 525, 526, 530, 845, 847, 875, 877, 882 Цивільного кодексу України, статті 2, 5, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 99, 236 Господарського процесуального кодексу України, викладені у постановах від 01.04.2025 у справі № 916/2177/16, від 15.10.2019 у справі № 910/13114/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 14.01.2019 у справі № 911/728/18, з огляду на таке.

Так, у справі № 916/2177/16, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості за договором про закупівлю підрядних робіт за державні кошти. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами спору договору щодо оплати виконаних та прийнятих робіт на об`єкті "Міська клінічна інфекційна лікарня з інженерними мережами" за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 5/7 та визначених у акті прийняття виконаних будівельних робіт за січень 2012 року (форми Кб-2) від 10.01.2012 і довідці про вартість виконаних будівельних робіт та затрат за січень 2012 року (форми Кб-3), які підписаний між сторонами спору та скріплені їх печатками. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що: у вирішенні цього спору першочергово підлягають обставини щодо фактичного виконання Товариством робіт, зазначених у спірному акті (якого за доводами відповідача у період 2012 року не існувало та не підписувався сторонами спору, а виготовлений Товариством значно пізніше саме задля ініціювання цього судового спору, у тому числі і про те, що визначені у цьому акті роботи не передбачені кошторисною та проектною документацією). Зокрема, їх об`єму, вартості та відповідності проектній документації. Крім того, обов`язковому з`ясуванню також підлягають обставини, які виключають сумніви щодо наявності/відсутності серед зазначених в цьому Акті робіт обсягів та видів робіт, які включені до актів виконаних робіт КБ-2 за січень 2012 року (датовані 10.01.2012) і вже були предметом вимог у справі № 916/2462/14.

У справі № 910/13114/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про стягнення не використаного авансу за договором підряду. Позов мотивовано тим, що відповідач в порушення умов договору підряду №2-кт від 04.07.2017 не надав акти на підтвердження факту виконання або часткового виконання робіт у граничний строк його використання, встановлений вказаним правочином. Судами першої та апеляційної інстанцій у позові відмовлено. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних доказів, в розумінні статей 73, 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження факту не освоєння авансових коштів або ж освоєння з порушення погоджених умов.

У справі № 910/18036/17, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про зобов`язання звільнити з під арешту і закрити рахунки, та про визнання договору банківського рахунку припиненим. Ухвалою суду першої інстанції було закрито провадження у справі в частині вимог про зобов`язання звільнити з під арешту та закрити за відсутністю предмету спору. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій визнано договір банківського рахунку припиненим. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень на них, суди попередніх інстанцій з огляду на те, що спірні рахунки позивача закриті відповідачем, дійшли обґрунтованого висновку, що договір банківського рахунку є припиненим, що в свою чергу узгоджується з положеннями договору та з приписами глави 50 Цивільного кодексу України щодо підстав, з якими закон пов`язує припинення зобов`язань.

У справі № 917/1307/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про: - зобов`язання негайно у повному обсязі виконати умови договору поставки та специфікації, а саме здійснити на користь позивача поставку 100 тон сої; - стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за порушення строку поставки товару. Судом першої інстанції у позові відмовлено. Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив з того, що: позивачем не доведено стверджувальної ним обставини - укладення між сторонами договору поставки саме 27.03.2018; оскільки встановлені у справі обставини точної дати підписання договору з боку позивача встановити не дозволяють, то саме останній у цьому випадку несе ризик настання пов`язаного з цим процесуального наслідку у вигляді відмови в позові; у зв`язку з чим висновки суду апеляційної інстанції про виникнення у відповідача зобов`язання з поставки товару до 10.04.2018 не ґрунтуються на встановлених цим же судом обставинах справи.

У справі № 902/761/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про стягнення збитків, які складаються з упущеної вигоди, орендної плати за землю, зобов`язання зі сплати земельного податку. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 865,31 грн відшкодування земельного податку, а в іншій частині позову відмовлено. З огляду на доводи касаційної скарги судові рішення Верховним Судом переглядалися виключно в частині відмови в позові про стягнення упущеної вигоди. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що: - в якості єдиного доказу, який підтверджує розмір завданих збитків, позивач послався на висновок експерта від 20.11.2018 №6008/18-21, який судами обох інстанцій був відхилений як неналежний та недопустимий; - з цих же підстав (неналежності та недопустимості як доказу) був відхилений і аналогічний висновок експерта від 01.04.2019 №2364/19-21, яким позивач намагався довести розмір отриманого відповідачем доходу від збору урожаю ріпаку; - отже, саме невиконання позивачем покладеного на нього приписами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України процесуального обов`язку з доведення належними та допустимими доказами розміру заподіяних йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди і спричинило прогнозований процесуальний наслідок у вигляді відмови в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

У справі № 917/2101/17, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про визнання недійсним правочину щодо переходу права власності. Судом першої інстанції у позові відмовлено. Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про відмову в позові повністю. Підставою для скасування рішення суду першої інстанції стало встановлення судом апеляційної інстанції обставини прийняття судового рішення про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, виходив з того, що: - саме позивач, як особа, яка стверджує про порушення з боку іпотекодержателя своїх прав іпотекодавця та умов іпотечного договору, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування своїх заперечень - невідповідність визначеної іпотекодержателем вартості іпотечного майна його реальній ринковій вартості, зокрема внаслідок того, що оцінювач не здійснював огляд об`єкта оцінки; - проте суд апеляційної інстанції, надавши оцінку представленим доказам та доводам учасників справи в сукупності за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, у тому числі дослідивши звіт про оцінку майна на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, а також мотивовано відхиливши висновок експертизи від 24.04.2017, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушень вимог законодавства та умов іпотечного договору при набутті відповідачем права власності на предмет іпотеки за ціною 2 500 002,73 грн, визначеною експертним звітом про оцінку майна від 17.02.2017 № 001-17022017; - при цьому при оцінці вказаного звіту про оцінку судом окремо зазначено, що оцінювач не був допущений позивачем на територію розташування об`єкта оцінки, а тому мав можливість здійснити лише огляд зовнішнього вигляду майна, що безпосередньо зазначено у самому звіті про оцінку.

У справі № 911/728/18, яка переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги про штрафних санкцій. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору про закупівлю робіт лише частково виконав роботи, а також порушив строки виконання робіт. Судами першої та апеляційної інстанцій позов було задоволено. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що: - суди попередніх інстанцій, стягнувши неустойку за період дії спірного договору до 31.12.2017, не дослідили належним чином договірних умов щодо можливості стягнення неустойки за порушення строків виконання окремих етапів виконання робіт та можливості включення до вартості підрядних робіт вартості поставленого обладнання, оскільки спірний договір має ознаки змішаного договору (договору підряду та договору постачання обладнання); - суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили доводи відповідача про те, що позивачем не надано суду оригіналу проектно-кошторисної документації 096.409-ГРС-ЗК "Ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС №2 м. Кривий Ріг Криворізького ЛВУМГ УМГ "Харківтрансгаз", оскільки відповідно до частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, у випадку відсутності оригіналу та наявних сумнівів відповідача щодо відповідності поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги; - з наданої позивачем копії вбачається, що проектно-кошторисна документація розроблена ПрАТ "Енергооблік", однак, не містить ознак її погодження сторонами укладеного договору, як додаток до спірного договору, а також не підтверджує погодження сторонами договору саме такого варіанту проектно-кошторисної документації шляхом обміну листами; - проектно-кошторисна документація стає частиною договору з моменту її підтвердження замовником і тільки після цього підрядник може приступати до виконання підрядних робіт; - відтак, прострочення замовника з погодженням проектно-кошторисної документації може бути підставою для звільнення підрядника від відповідальності за неналежне виконання прийнятих зобов`язань згідно з частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України; - разом з тим, зазначених доводів відповідача про допущене прострочення позивачем погодження проектно-кошторисної документації та звільнення у зв`язку з цим від відповідальності відповідача за порушення строків виконання підрядних робіт суди належним чином не дослідили, оскільки не встановили моменту остаточного погодження замовником проектно-кошторисної документації та отримання її відповідачем як складової частини договору підряду.

Натомість, у справі, що переглядається, предметом спору є вимоги про зобов`язання виконати умови договору на виконання додаткових робіт в повному обсязі та стягнення неустойки за несвоєчасне виконання робіт. При цьому, щодо вимог щодо стягнення неустойки судами відмовлено в одному випадку у зв`язку із тим, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення відповідачем строку виконання робіт, а в іншому випадку у зв`язку із тим, що відбулося прострочення кредитора. Водночас, причиною відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання виконати невиконані роботи стало те, що частина зазначених позивачем робіт є виконаною відповідачем, а інша частина робіт не може бути виконаною, оскільки підрядник виявив у ході виконання робіт не враховані проектною документацією роботи.

Отже, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за змістовним критерієм. Відтак, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

За змістом пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту наведеного убачається, що вказана процесуальна норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У касаційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" посилається на те, що:

- Верховним Судом не було сформульовано висновок щодо застосування стандарту доказування під час застосування судами положень частини 3 статті 877 Цивільного кодексу України, згідно з якою підрядник, який виявив у ході будівництва не враховані проектною документацією роботи і необхідність у зв`язку з цим проведення додаткових робіт і збільшення кошторису, зобов`язаний повідомити про це замовника. У разі неодержання від замовника в розумний строк відповіді на своє повідомлення підрядник зобов`язаний зупинити відповідні роботи;

- відсутній висновок Верховного Суду, яким визначено можливість застосування судами положень частини 3 статті 877 Цивільного кодексу України з підстав самого лише посилання підрядника про наявність робіт, не врахованих проектною документацією та подальше їх зупинення (невиконання) без надання обґрунтованої оцінки обставинам справи, у тому числі без з`ясування підставності повідомлення підрядника та вимог замовника про необхідність виконання робіт (за наявності твердження підрядника про неможливість виконання), перевірки таких обставин відповідними доказами;

- Верховним Судом не було сформульовано висновок щодо застосування судами положень пункту 2 частини 1 статті 847 Цивільного кодексу України (у тому числі стандарту доказування), згідно з яким підрядник зобов`язаний своєчасно попередити замовника про те, що додержання вказівок замовника загрожує якості або придатності результату роботи, без надання обґрунтованої оцінки обставинам справи та перевірки таких обставин відповідними доказами, у тому числі з`ясування підставності попередження підрядника у сукупності з існуючими зобов`язаннями за договором підряду та вимогами замовника про необхідність виконання робіт.

Надаючи оцінку зазначеним аргументам Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" Суд зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується учасниками справи, що права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору № ПЗ/ДН-6-2303 на виконання додаткових робіт, який за правовою природою є договором підряду.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Оскільки договір підряду має двосторонній характер, тобто певні обов`язки покладаються як на одну, так і на іншу сторону, то у такому зобов`язанні кожна зі сторін одночасно є боржником та кредитором. З точки зору виконання такі зобов`язання є зустрічними, оскільки виконання свого обов`язку однією із сторін обумовлюється виконанням другою стороною свого обов`язку. Виконання зустрічних зобов`язань передбачає виконання кожною із сторін свого обов`язку у порядку, встановленому в даному випадку договором підряду. Якщо ж одна із сторін зобов`язання не виконує свого обов`язку у порядку і строки, встановлені договором, то відповідно друга сторона має право або зупинити виконання свого обов`язку, або відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 847 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний своєчасно попередити замовника про те, що додержання вказівок замовника загрожує якості або придатності результату роботи.

Замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду (частина 1 статті 850 Цивільного кодексу України).

Підрядник, який виявив у ході будівництва не враховані проектною документацією роботи і необхідність у зв`язку з цим проведення додаткових робіт і збільшення кошторису, зобов`язаний повідомити про це замовника. У разі неодержання від замовника в розумний строк відповіді на своє повідомлення підрядник зобов`язаний зупинити відповідні роботи з віднесенням збитків, завданих цим зупиненням, на замовника. Замовник звільняється від відшкодування цих збитків, якщо доведе, що у проведенні додаткових робіт немає необхідності (частина 3 статті 877 Цивільного кодексу України).

На підставі досліджених наявних у даній справі доказів судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- під час виконання робіт по договору підрядником було встановлено відхилення від робочого проекту, що потребували виконання додаткових робіт, які не були передбачені первинною проектною документацією та умовами договору. Необхідність коригування проектної документації неодноразово була предметом розгляду на спільних нарадах між позивачем та відповідачем. До таких робіт відносяться, зокрема, - влаштування верхнього шару асфальтобетонного покриття на споруді 7Л, дані роботи неможливо виконати, оскільки умовами договору (додаток №2) та проектною документацією не передбачено влаштування прогонової будови споруди ЗЛ та деформаційних швів споруди 7Л; - влаштування бар`єрного огородження на споруді 7Л, дані роботи неможливо виконати через відсутність верхнього шару асфальтобетонного покриття споруди 7Л;

- відповідно до проектних рішень, які надані позивачем, та існуючої погодженої схеми організації дорожнього руху відповідач не мав можливості обмежувати повністю або частково рух транспортних засобів з вул. Причальна на Дніпровську Набережну, про що неодноразово повідомляв позивача, що підтверджується наявним в матеріалах справи листуванням сторін з цього питання. Відповідач не мав та не має можливості виконувати роботи до моменту отримання від позивача відповіді (вказівок) щодо виконання робіт, які передбачають собою організацію обмеження дорожнього руху, яке не було враховано проектною документацією;

- з об`єктивних причин, викликаних невиконанням позивачем (замовником) своїх зобов`язань за договором, відповідач (підрядник) не мав можливості виконувати роботи до моменту отриманням від замовника відповіді (вказівок) щодо виконання робіт неврахованих проектною документацією і необхідності у зв`язку з цим проведення додаткових робіт;

- процес коригування проектної документації тривав і на момент грудня 2023 року, що підтверджується оголошеною процедурою відкритих торгів (UА-2023-10-30-013018-а), яка проводилась Регіональною філією "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", а саме щодо закупівлі послуг з проведення експертизи проекту: «Будівництво залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро у м. Києві (з підходами) на залізничній ділянці Київ-Московський - Дарниця»;

- про обставини, що перешкоджали виконанню умов договору, відповідач неодноразово повідомляв позивача листами, що підтверджується: листом від 04.07.2023 № ДН-6-/360, листом Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської ради, листом від 06.06.2023 № ДН-6-6/308, листом від 28.12.2023 № 4071, листом від 24.11.2023 № 3718, листом від 27.11.2023 № ДН-6-11/05, листом від 25.12.2023 № 4018, листом від 21.02.2024 № 482, від 14.05.2024 № 1240, протоколом наради № 50.

Частиною 4 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно із частиною 2 статті 613 Цивільного кодексу України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, виконання зобов`язання боржником може бути відстрочене на час прострочення кредитора, якщо останній не вчинив дій, необхідних для виконання. Тобто в такому випадку боржник не буде вважатися таким, що прострочив, та не буде нести за це відповідальність до моменту вчинення кредитором передбачених договором, необхідних дій.

Враховуючи викладене та беручи до уваги встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з їх висновками, що відповідач з об`єктивних причин, викликаних невиконанням позивачем своїх зобов`язань за договором підряду, не мав можливості виконувати роботи до моменту отриманням від замовника відповіді (вказівок) щодо виконання робіт, не врахованих проектною документацією і необхідності у зв`язку з цим проведення додаткових робіт.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 910/1635/21.

Отже, доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень пункту 2 частини 1 статті 847, частини 3 статті 877 Цивільного кодексу України є необґрунтованими.

До того ж, Суд вважає за необхідне також зазначити, що аргументи скаржника щодо необхідності формування висновків щодо зазначених ним норм ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень про відмову у позові та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи та оцінкою наявних у справі доказів, проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, підстава касаційного оскарження, обґрунтована з посиланням на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а саме, що судами неповністю досліджено зібрані у справі докази, то Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Однак, підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку із чим такі доводи як неналежне дослідження зібраних у справі доказів відхиляються судом касаційної інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, то Суд зазначає таке.

Згідно із пунктом 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

У касаційній скарзі скаржник зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивача про повернення до стадії підготовчого провадження обґрунтоване тим, що до закриття підготовчого провадження, 15.08.2025 позивачем та відповідачем було підписано акт №7 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2025 року на суму 1 478 071,81 грн (далі - акт № 7). Станом на 18.08.2025 (дату закриття підготовчого провадження), з урахуванням особливостей документообігу, представник позивача не був обізнаний про підписання акта №7, а відтак був позбавлений можливості заявити про вказану обставину у підготовчому засіданні 18.08.2025. Водночас, внаслідок підписання сторонами акта №7, вимоги позивача до відповідача за договором підлягають зменшенню на відповідний обсяг робіт, який передано відповідачем та прийнято позивачем. За доводами позивача, повернення до стадії підготовчого провадження є необхідним для забезпечення можливості приєднання до матеріалів справи доказів (зокрема, акта №7, порівняльної таблиці відомості робіт, розрахунків з урахуванням обсягів робіт, переданих відповідачем та прийнятих позивачем за актом № 7), а також подання заяви про зменшення позовних вимог.

Однією зі стадій розгляду справи є підготовче провадження, завданням якого, серед іншого, є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів (стаття 177 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статей 181, 182 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. У підготовчому засіданні суд, у тому числі, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

У главі 3 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України закріплені положення, які встановлюють порядок реалізації принципу «диспозитивності господарського судочинства» у підготовчому засіданні. Він полягає в тому, що кожен учасник справи може довести певні обставини справи, подавши відповідні докази, надавши пояснення чи заперечення саме під час підготовчого провадження. Це зумовить чітко визначене загальне спрямування судового розгляду, окреслить коло питань, що підлягають розв`язанню на стадії судового розгляду та дозволить процесуально зекономити час розгляду справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суд від 12.08.2021 у справі № 910/17567/19, від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Після закриття підготовчого провадження суд призначає справу до судового розгляду по суті (пункт 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 194 Господарського процесуального кодексу України завданнями розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Тобто, підготовче засідання та судове засідання мають різну мету, що обумовлено різними завданнями, які стоять перед підготовчим провадженням та розглядом по суті, формами проведення яких вони є.

Верховний Суд підкреслює, що стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що у повній мірі відповідає засадам справедливого правосуддя.

Верховний Суд акцентує, що суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу - як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті. Такі висновки є сталими та викладені у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №910/7103/21, від 02.10.2019 у справі №916/2421/18, від 03.10.2019 у справі №902/271/18 (у тому числі на які посилається скаржник), від 07.03.2023 у справі №904/1252/22, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22, а також в ухвалі від 22.06.2021 у справі №923/525/20.

Отже, для вирішення питання щодо можливості повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття суд першої інстанції має встановити: (1) чи відповідні процесуальні дії можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження; (2) чи є обставини, якими сторона обґрунтовує таку необхідність, вагомими.

За змістом рішення суду першої інстанції, суд розглянув клопотання позивача про повернення до стадії підготовчого провадження та, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність підстав для повернення до стадії підготовчого провадження у цій справі з огляду на відсутність вагомих обставин, оскільки: 1) клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження подане позивачем у зв`язку з підписанням сторонами 15.08.2025 акта №7 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2025 року на суму 1 478 071,81 грн; 2) у зазначеному акті сторони підтвердили реальне виконання робіт, зазначених у акті №7, не пізніше, ніж у січні 2024 року (з урахуванням усунення всіх зауважень); 3) тобто, станом на час звернення з позовом до суду 07.02.2025 позивач був обізнаний про реальне виконання відповідачем робіт, зазначених у акті №7.

Крім того, позивач у касаційній скарзі зазначив, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Так, позивачем під час розгляду у суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, виходив, зокрема, з такого:

- згідно з частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів;

- відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення;

- системний аналіз частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України та частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи;

- тобто Господарський процесуальний кодекс України на учасників процесу покладає обов`язок спочатку самостійно вжити заходи для надання експертного висновку і лише у разі відсутності такої можливості, що також має бути підтверджено відповідними доказами, звертатися з клопотанням про призначення експертизи до суду;

- при цьому за змістом частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта;

- аналогічний правовий висновком викладено у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №910/1668/19;

- разом з цим, в матеріалах справи відсутній висновок судової експертизи, виконаний на замовлення позивача у даній справі, при цьому заявником не обґрунтовано неможливість замовити відповідну судову експертизу під час розгляду справи у суді першої інстанції;

- до того ж, клопотань про призначення у справі судової експертизи до суду першої інстанції не заявлялось.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції надав обґрунтування та міркування, з яких виходив, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача.

Слід зазначити, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування судового рішення, у тому числі, стосовно розгляду клопотання про призначення судової експертизи, може бути різною залежно від характеру такого судового рішення.

Непогодження скаржника з відмовою суду апеляційної інстанції стосовно призначення судової експертизи не свідчить про відсутність відповідного обґрунтування та наявність підстав для скасування судового рішення в силу приписів пункту 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.04.2023 у справі № 910/4542/20.

Отже, доводи скаржника щодо наявності підстав для скасування судових рішень відповідно до пункту 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України не підтвердились.

Щодо доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, то Суд зазначає таке.

За положенням пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно із приписами частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи. Таким чином, для визначення допустимості доказу суд має встановити, зокрема, відповідність самого доказу вимогам законодавства та дотримання порядку подання доказів до суду (постанови Верховного Суду постанові від 05.12.2023 у справі № 920/659/22, від 14.08.2025 у справі № 911/639/24, від 10.09.2025 у справі № 904/1528/24).

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону, або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. При цьому тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (постанови Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19).

Скаржник не обґрунтовує таких тверджень та не доводить наявності встановлених законом обставин, які би зумовлювали визнання доказів недопустимими. Отже, такі доводи не можна визнати аргументованими, тому вони відхиляються колегією суддів як такі, що спрямовані на переоцінку доказів, наявних у справі, з метою встановлення інших фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

Отже, доводи скаржника щодо наявності підстав для скасування судових рішень відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України не підтвердились.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що інші аргументи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а з підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, передбачених пунктами 3, 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, як такі, що ухвалені із додержанням норм права.

7. Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

1. Касаційне провадження у справі № 910/1523/25 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 910/1523/25 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 910/1523/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова