УХВАЛА

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 918/755/17(918/516/25)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пєскова В. Г. - головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (вх. № 788/2026)

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026

на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025

у справі № 918/755/17 (918/516/25)

за позовом арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

у межах справи № 918/755/17

про банкрутство Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д."

В С Т А Н О В И В:

10.06.2025 До Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (ліквідатор Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д.") до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння майна - будівлі майстерні (механічна, металева), літ. "Д-1", 701,3 кв.м., номер РПВН: 5973256, адреса:

АДРЕСА_1 позові арбітражний керуючий зазначає, що при підготовці активу Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д." для проведення оцінки для його реалізації, ліквідатором встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2025 зазначена будівля майстерні належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 339, виданий 11.04.2025, видавник: Цвіркун Л. В., приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу. За доводами позивача право власності на будівлю майстерні на момент відступлення право вимоги належало боржнику і не могло перейти до третіх осіб на підставі договорів про відступлення права вимоги за договорами кредиту, іпотеки та застави майна, оскільки протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе навіть на підставі рішення суду. Крім того, ПП - фірма "А.М.И.Д." не вступало у будь-які договірні відносини із нинішнім володільцем майна - ОСОБА_1 , а нерухоме майно вибуло із володіння позивача без його волі.

13.11.2025 рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/755/17 (918/516/25) відмовлено у задоволенні позову арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Судові витрати у вигляді судового збору покладено на позивача.

26.01.2026 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі № 918/755/17 (918/516/25) - без змін. Постанову ухвалено з окремою думкою судді Тимошенка О.М.

15.02.2026 (через підсистему "Електронний Суд") арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 та рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17(918/516/25) та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Також було заявлено клопотання про зупинення дії постанови Північно- західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі №918/755/17 (918/516/25) на час касаційного перегляду справи.

16.02.2026 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючого - Пєскова В.Г. (суддя-доповідач), суддів: Жукова С.В., Картере В.І.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КузПБ) визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною другою статті 7 КУзПБ встановлено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі №918/335/17 дійшла висновку, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи:

1) перша група стосується розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо;

2) друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні. Хоча вони вирішуються тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у ГПК України.

Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/97/20, визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство. Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб`єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справи про банкрутство.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Предметом позову у справі № 918/755/17 (918/516/25), який розглядався в межах справи № 918/755/17 про банкрутство Приватного підприємства - фірми "А.М.И.Д.", є вимоги арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича (ліквідатора боржника) про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов подано у 2025 році.

У пункті 2 частини першої статті 163 ГПК України зазначено, що ціна позову визначається, зокрема, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що вартість майна (будівля майстерні), що витребовується, становить 622 500,00 грн (пункт 2.1. Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11.04.2025, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Цвіркун Л.В. 11.04.2025 за р.№ 339).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня установлено у розмірі 3 028 грн.

Отже, ціна позову у справі № 918/755/17 (918/516/25) не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання позову (3 028 грн х 500 = 1 514 000 грн).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович у касаційній скарзі зазначає, що скарга подається з підстав, визначених у пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, частині третій статті 310 ГПК України, оскільки судом апеляційної інстанції допущено істотні порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд встановив обставини без дослідження доказів на підтвердження їх існування, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Скаржник наголошує, що апеляційним судом порушено частину другу статті 210 ГПК України, оскільки взагалі не здійснювалось дослідження доказів, зокрема, не досліджено правомірності саме первісного відчуження спірного майна, а не відчуження в ланцюгу перепродажів спірного майна, при цьому проігноровано приписи пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. За доводами арбітражного керуючого, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статті 38 Закону України "Про іпотеку", надано їм перевагу по відношенню до положень КУзПБ, норми якого є спеціальними; неправильно застосовано норми статті 388 ЦК України, статтей 62, 68 КУзПБ і зроблено неправильний висновок щодо можливості продажу майна банкрута, минаючи визначені процедури банкрутства. При цьому недослідження судами зібраних у справі доказів, ненадання їм оцінки з урахуванням висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.04.2021 у справі № 18/30, від 04.02.2025 у справі № 7/127(917/649/24), арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович вважає достатньою підставою для скасування оскаржуваних у справі № 918/755/17 (918/516/25) судових рішень.

Окремо скаржник звертає увагу на негативному аспекті оскаржуваних судових рішень, що має значення не лише для нього, а полягає також у формуванні негативної практики можливого відчуження належного банкруту майна, минаючи приписи положень КУзПБ. Вважає, що позиція місцевого та апеляційного судів у цій справі принципово суперечить ідеї акумулювання та формування ліквідаційної маси банкрута, здійснення продажу майна прозоро та на конкурентних засадах; можливостям задоволення не лише вимог заставодержателя, а й інших кредиторів (у випадку продажу майна за ціною, що перевищує суму вимог заставодержателя).

Дослідивши зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що арбітражний керуючий Сокотун Віталій Аполлінарійович не навів аргументованих і переконливих обґрунтувань, які б вказували на те, що справа № 918/755/17 (918/516/25) має виняткове значення для нього, доводи скарги не підтверджені жодними доказами, зводяться лише до незгоди з ухваленими у вказаній справі судовими рішеннями місцевого та апеляційного судів.

Також, за оцінкою судової колегії, наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

Отже, перевіривши доводи касаційної скарги, колегією суддів встановлено, що подана касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо випадків, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за умови наявності яких можливе відкриття Верховним Судом касаційного провадження за касаційною скаргою на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Посилання арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на те, що постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 та рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі № 918/755/17 (918/516/25) підлягають касаційному оскарженню, оскільки справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, а предметом спору є витребування майна з чужого незаконного володіння, підлягають відхиленню як безпідставні.

При цьому Верховний Суд звертає увагу скаржника, що обмеження, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, пов`язані з ціною позову (у цьому випадку це вартість майна, що витребовується), а не з процесуальною формою розгляду справи. Сам по собі розгляд справи за правилами загального позовного провадження не змінює меж касаційного перегляду та не створює безумовне право на касаційне оскарження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність ( рішення ЄСПЛ у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006).

Умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справі "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996 та у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначено, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Таким чином, зважаючи на предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 та рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі № 918/755/17 (918/516/25), оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Водночас, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

При цьому колегія суддів враховує також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) про те, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини третьої статті 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 та рішення Господарського суду Рівненської області від 13.11.2025 у справі №918/755/17 (918/516/25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

В. Картере