ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/2731/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Національного університету "Одеська політехніка"

на рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025, прийняте суддею Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 02.12.2025,

у справі №916/2731/25

за позовом: Національного університету "Одеська політехніка"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

про стягнення 91 162,70 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Національний університет "Одеська політехніка" звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на користь позивача борг у загальній сумі 91162,70 грн, з яких: 2642,70 грн заборгованість по земельному податку за 2020 рік, 7274,07 грн заборгованість по земельному податку за 2021 рік, 61253,02 грн заборгованість за договором відшкодування за 2020 рік (у тому числі ПДВ), 19992,91 грн заборгованість за договором відшкодування за 2021 рік (у тому числі ПДВ).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою умов укладеного між сторонами договору про відшкодування витрат на утримання орендованої площі та надання комунальних послуг орендареві, який є додатком до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності б/н від 09.02.2011, в частині оплати комунальних послуг за 2020 та 2021 роки, а також несплатою відповідачкою нарахованого земельного податку за орендоване нею майно у вищенаведені періоди.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 15.07.2025 відкрито провадження у справі №916/2731/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/2731/25 (суддя Рога Н.В.) частково задоволено позов; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь Національного університету "Одеська політехніка" заборгованість за договором відшкодування за 2020 рік у розмірі 61253,02 грн (у тому числі ПДВ), заборгованість за договором відшкодування за 2021 рік у розмірі 19992,91 грн (у тому числі ПДВ) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2158,36 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань з відшкодування витрат за комунальні послуги у загальній сумі 81245,93 грн, що зумовлює правомірність заявлення позовних вимог у цій частині. Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки земельного податку за 2020 та 2021 роки у загальному розмірі 9916,77 грн, з огляду на відсутність у останньої обов`язку щодо відшкодування вказаного податку.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національний університет "Одеська політехніка" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/2731/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення земельного податку та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги, стягнувши з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь позивача борг по земельному податку у загальній сумі 9916,77 грн, який складається з заборгованості по земельному податку за 2020 рік у розмірі 2642,70 грн та заборгованості по земельному податку за 2021 рік у розмірі 7274,07 грн.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що останнім було подано до місцевого господарського суду додаткові пояснення, до яких приєднано докази сплати ним земельного податку за Фізичну особу-підприємця Воропаєву Ганну Олексіївну, у зв`язку з чим остання зобов`язана компенсувати позивачу ці витрати, враховуючи, що обов`язок щодо відшкодування витрат по земельному податку виник у відповідачки з моменту укладення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності б/н від 09.02.2011.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (91162,70 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Національного університету "Одеська політехніка" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 12.01.2026 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції було встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.01.2026.

Фізична особа-підприємець Воропаєва Ганна Олексіївна та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

09.02.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Леоновою Ганною Олексіївною ("Орендар") укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності б/н (далі договір б/н від 09.02.2011), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: частину нежитлового приміщення на 1-му поверсі будівлі гуртожитку №4 площею 69,3 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 11-а, що перебуває на балансі Одеського національного політехнічного університету ("Балансоутримувач"), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що була проведена на 01.11.2010 і становить 357136 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи (пункт 1.2 договору б/н від 09.02.2011).

Відповідно до пункту 2.1 договору б/н від 09.02.2011 Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передавання майна.

В силу пункту 5.10 договору б/н від 09.02.2011 Орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути Балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини Орендаря.

Згідно з пунктом 5.11 договору б/н від 09.02.2011 Орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з Балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю.

У пунктах 10.1, 10.4 договору б/н від 09.02.2011 вказано, що цей договір укладено строком на один рік. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання Орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих Орендодавцю у встановлений законодавством термін.

Положеннями пунктів 10.9, 10.10 договору б/н від 09.02.2011 передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу. У разі, якщо Орендар затримав повернення майна, він несе ризики його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання Орендарем та Орендодавцем акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складення акту приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендодавця.

На виконання договору б/н від 09.02.2011 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області передало, а Фізична особа-підприємець Леонова Ганна Олексіївна прийняла в строкове платне користування об`єкт оренди, що перебуває на балансі Одеського національного політехнічного університету, що підтверджується актом приймання-передачі державного нерухомого майна б/н від 09.02.2011.

Додатком до договору б/н від 09.02.2011 є договір про відшкодування витрат на утримання орендованої площі та надання комунальних послуг орендареві (далі договір про відшкодування витрат), який укладений між Одеським національним політехнічним університетом та Фізичною особою-підприємцем Леоновою Ганною Олексіївною.

Орендар відшкодовує витрати на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг. Договір дійсний на строк укладання договору оренди (пункти 1.1, 1.2 договору про відшкодування витрат).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору про відшкодування витрат Орендар сплачує витрати (пункт 1.1) відповідно до рахунків щомісячно до 12 числа наступного за звітним. Орендар компенсує фактичні комунальні витрати і сплачує послуги, які надає Балансоутримувач (прибирання приміщень службового призначення і території, підтримання в експлуатаційному стані електро-, тепло- та водопостачальних стокових комунікацій і т.п.) пропорційно орендованій площі.

В силу пунктів 3.1-3.3 договору про відшкодування витрат цей договір укладено строком на 1 рік та діє з 09.02.2011 до 09.02.2012 (включно). Умови договору зберігають силу протягом всього терміну дії договору, ціни на комунальні послуги можуть змінюватися тільки у випадках, передбачених законодавчими актами України. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом місяця, вважається продовженим тільки з договором оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

11.01.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Фізичною особою-підприємцем Воропаєвою Ганною Олексіївною укладено договір про внесення змін до договору б/н від 09.02.2011, яким змінено найменування сторони у зв`язку зі зміною прізвища фізичної особи-підприємця, а саме: Фізичну особу-підприємця Леонову Ганну Олексіївну змінено на Фізичну особу-підприємця Воропаєву Ганну Олексіївну.

Договором про внесення змін від 07.06.2015 до договору б/н від 09.02.2011 збільшено орендовану площу до 73,2 кв.м та погоджено нову вартість об`єкту оренди 594060 грн.

07.06.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області, Фізичною особою-підприємцем Воропаєвою Ганною Олексіївною та Одеським національним політехнічним університетом підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна до договору про внесення змін від 07.06.2015 до договору б/н від 09.02.2011.

У матеріалах справи наявна низка інших договорів про внесення змін до договору б/н від 09.02.2011, якими неодноразово продовжувався термін дії вказаного договору оренди. Так, зокрема, договором про внесення змін від 05.02.2020 до договору б/н від 09.02.2011 пролонговано даний договір оренди до 09.02.2021 включно. Доказів продовження строку дії договору б/н від 09.02.2011 після 09.02.2021 матеріали справи не містять.

Наказом Міністерства освіти і науки України №1225 від 06.10.2020 утворено Державний університет "Одеська політехніка" та реорганізовано Одеський національний політехнічний університет шляхом його приєднання до Державного університету "Одеська політехніка", а наказом Міністерства освіти і науки України №1348 від 10.12.2021 перейменовано Державний університет "Одеська політехніка" на Національний університет "Одеська політехніка".

Листом Національного університету "Одеська політехніка" №2340/08-08 від 28.10.2021 повідомлено відповідачку про те, що у зв`язку із відмовою у продовженні договорів оренди листом №1367/98-04 від 06.07.2021 припиняється дія договорів на відшкодування комунальних послуг, внаслідок чого позивач просив Фізичну особу-підприємця Воропаєву Ганну Олексіївну відключити устаткування, звільнити орендоване приміщення та здати його балансоутримувачу, а також попередив, що подачу електричної енергії та водопостачання буде припинено 01.11.2021 о 15:00.

Предметом спору у даній справі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, є вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача боргу у загальній сумі 91162,70 грн, з яких: 2642,70 грн заборгованість по земельному податку за 2020 рік, 7274,07 грн заборгованість по земельному податку за 2021 рік, 61253,02 грн заборгованість за договором відшкодування за 2020 рік (у тому числі ПДВ), 19992,91 грн заборгованість за договором відшкодування за 2021 рік (у тому числі ПДВ).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань з відшкодування витрат за комунальні послуги у загальній сумі 81245,93 грн, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог у цій частині. Водночас Господарський суд Одеської області зазначив про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки земельного податку за 2020 та 2021 роки у загальному розмірі 9916,77 грн внаслідок відсутності у останньої обов`язку щодо компенсації цього податку.

Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь позивача боргу по земельному податку у загальній сумі 9916,77 грн, який складається з заборгованості по земельному податку за 2020 рік у розмірі 2642,70 грн та заборгованості по земельному податку за 2021 рік у розмірі 7274,07 грн, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/2731/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь Національного університету "Одеська політехніка" заборгованості за договором відшкодування за 2020 рік у розмірі 61253,02 грн (у тому числі ПДВ) та заборгованості за договором відшкодування за 2021 рік у розмірі 19992,91 грн (у тому числі ПДВ) Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Національного університету "Одеська політехніка" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь позивача боргу по земельному податку у загальній сумі 9916,77 грн з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини першої статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 Цивільного кодексу України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір б/н від 09.02.2011 виступає договором оренди державного майна, а додатком до нього є договір про відшкодування витрат на утримання орендованої площі та надання комунальних послуг орендареві, який, у свою чергу, є договором з надання послуг.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому загальне правило статті 903 Цивільного кодексу України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ні зі змісту договору б/н від 09.02.2011, ні зі змісту договору про відшкодування витрат на утримання орендованої площі та надання комунальних послуг орендареві, який є додатком до вказаного договору б/н від 09.02.2011, не вбачається узгодження сторонами умов щодо порядку відшкодування земельного податку, не зважаючи на що позивач стверджує про існування у відповідачки перед ним заборгованості у вигляді несплаченого земельного податку у загальному розмірі 9916,77 грн за 2020 та 2021 роки.

Підпунктом в) частини першої статті 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно з підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

За умовами статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування.

В силу пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Положеннями пункту 282.1.5 статті 282 Податкового кодексу України передбачено, що від сплати податку звільняються дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади незалежно від форми власності і джерел фінансування, заклади культури, науки (крім національних та державних дендрологічних парків) (за умови використання за цільовим призначенням), освіти, охорони здоров`я, соціального захисту, фізичної культури та спорту, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Якщо платники податку, які користуються пільгами з цього податку, надають в оренду земельні ділянки, окремі будівлі, споруди або їх частини, податок за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими будівлями (їх частинами) сплачується на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території (пункт 284.3 статті 284 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Отже, позивач виступає суб`єктом, який є платником земельного податку, між тим, враховуючи те, що він передав частину нежитлових приміщень в оренду, то в силу норм пункту 284.3 статті 284 Податкового кодексу України останній втратив право на пільги зі сплати податку на землю з моменту укладення відповідного договору оренди з відповідачкою.

Водночас, як зазначалося вище, ні договір про відшкодування витрат на утримання орендованої площі та надання комунальних послуг орендареві, який є додатком до договору б/н від 09.02.2011, ні вказаний договір оренди б/н від 09.02.2011 не містять умов щодо правовідносин сторін з відшкодування земельного податку.

Покладення на особу обов`язку здійснювати будь-які платежі можливе лише за наявності чітко визначеної правової підстави для такого обов`язку. У даному випадку ні положеннями договору оренди, ні умовами договору про відшкодування витрат не передбачено обов`язку відповідачки компенсувати позивачу витрати, пов`язані зі сплатою ним земельного податку, а відтак покладення такого обов`язку судом фактично означало б зміну погоджених сторонами умов правочину, що суперечить принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України.

Обов`язок орендаря компенсувати балансоутримувачу витрати, пов`язані зі сплатою земельного податку, не є імперативним та може виникати лише за умови прямо передбаченого сторонами договору механізму такого відшкодування. За відсутності відповідної договірної умови витрати власника земельної ділянки, пов`язані зі сплатою земельного податку, не можуть бути покладені на орендаря лише з огляду на сам факт користування останнім нерухомим майном, розташованим на відповідній земельній ділянці.

Такий підхід узгоджується також із загальними засадами цивільного законодавства, зокрема принципами правової визначеності, справедливості та розумності, оскільки учасник цивільного обороту повинен мати можливість чітко передбачати обсяг своїх майнових обов`язків, що випливають з укладеного ним договору. Покладення на відповідачку обов`язку компенсувати витрати, які не були прямо передбачені умовами договору, фактично призвело б до розширення змісту договірних зобов`язань поза межами волевиявлення сторін, що є неприпустимим.

Сам по собі факт виникнення у позивача обов`язку зі сплати земельного податку відповідно до вимог податкового законодавства не змінює характеру спірних цивільно-правових відносин між сторонами та не створює для відповідачки додаткового майнового обов`язку, якщо такий обов`язок не був передбачений укладеним між сторонами договором. Податкові правовідносини між платником податку та державою є самостійними та не можуть автоматично трансформуватися у договірні зобов`язання між суб`єктами господарювання.

За загальним правилом договірного права умови договору підлягають тлумаченню відповідно до їх буквального змісту та з урахуванням дійсної волі сторін, встановленої на момент укладення правочину. При цьому суд не наділений повноваженнями доповнювати зміст договору новими умовами або формувати для сторін додаткові обов`язки, які не випливають ані з тексту договору, ані з імперативних норм законодавства. Інший підхід фактично означав би втручання суду у сферу договірної автономії сторін та підміну їх волевиявлення судовим розсудом.

Ризик настання несприятливих економічних наслідків, пов`язаних із відсутністю у договорі певних умов щодо компенсації витрат, покладається саме на сторону, яка при укладенні договору не передбачила відповідного механізму їх відшкодування. Такий підхід відповідає загальновизнаному у приватному праві принципу розподілу договірних ризиків та забезпечує стабільність цивільного обороту, оскільки сторони повинні нести наслідки власних рішень при формуванні змісту правочину.

Отже, сторони не врегулювали спірні правовідносини щодо відшкодування податку на землю, внаслідок чого відповідачка не взяла на себе зобов`язання зі сплати (компенсації) земельного податку, а відтак Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про те, що позовні вимоги про стягнення з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь Національного університету "Одеська політехніка" витрат, пов`язаних із сплатою земельного податку за 2020 та 2021 роки, у загальному розмірі 9916,77 грн не підлягають задоволенню.

Доводи скаржника щодо безпідставності неврахування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення наданих позивачем доказів сплати ним земельного податку за Фізичну особу-підприємця Воропаєву Ганну Олексіївну колегією суддів до уваги не приймаються, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2025 до місцевого господарського суду надійшли додаткові пояснення Національного університету "Одеська політехніка" №1375/104-05 від 28.08.2025 (вх.№26709/25 від 28.08.2025), до яких додано докази, зокрема, податкові декларації з плати за землю за 2020 та 2021 роки, а також бухгалтерську довідку щодо методики розрахунку відшкодування податку на землю.

За умовами частин другої-четвертої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, зі змісту вищенаведених положень процесуального закону вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання. Водночас процесуальний закон також надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку, але тільки за умови, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно для того, щоб не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справи перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, що направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених процесуальним законодавством часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз Господарського процесуального кодексу України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків, оскільки з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Сам по собі факт подання стороною клопотання про поновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки вказане клопотання з огляду на приписи процесуального закону повинно містити обґрунтування поважності пропуску такого строку, а за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються до господарського суду на загальних підставах.

Відтак поновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку учасником справи і лише сам факт звернення з відповідним клопотання про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду поновити цей строк.

Системний аналіз положень частини восьмої статті 80 та частини другої статті 232 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що у разі подання учасниками справи доказів із пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про надання документів (доказів):

1) без клопотання про визнання причин неможливості подати такі докази відповідним учасником справи такими, що не залежали від нього; або

2) залишення такого клопотання без задоволення, суд долучає відповідні докази до матеріалів справи, проте не приймає їх до розгляду, про що постановляє відповідну ухвалу. Чинним процесуальним законом не передбачено можливості повернення судом документів (доказів), поданих із пропуском строку, встановленого судом, тому правових підстав для їх повернення відповідному учаснику справи суд не має.

Таким чином, докази, додані позивачем до додаткових пояснень №1375/104-05 від 28.08.2025 (вх.№26709/25 від 28.08.2025), правомірно не були враховані судом першої інстанції, оскільки вони подані Національним університетом "Одеська політехніка" з пропуском встановленого процесуальним законом строку на подання доказів та без клопотання про поновлення такого строку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у будь-якому випадку самі по собі докази сплати позивачем земельного податку не зумовлюють безумовного обов`язку його компенсації відповідачкою, яка згідно з наявними у матеріалах справи доказами не брала на себе відповідних зобов`язань з відшкодування балансоутримувачу зазначеного податку. Сам факт несення позивачем певних витрат у зв`язку із виконанням покладеного на нього податковим законодавством обов`язку не є достатньою правовою підставою для покладення відповідного майнового обов`язку на іншу особу, якщо такий обов`язок прямо не передбачений умовами укладеного між сторонами договору або імперативними приписами законодавства.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Воропаєвої Ганни Олексіївни на користь Національного університету "Одеська політехніка" боргу по земельному податку у загальній сумі 9916,77 грн.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 27.11.2025 у справі №916/2731/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного університету "Одеська політехніка" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 27.11.2025 у справі №916/2731/25 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Національний університет "Одеська політехніка".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.03.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук