ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.03.2026 Справа №905/983/25

Суддя Господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі судового засідання Скаковській Л.С. розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Казка озера», м.Лиман

про стягнення 146097,95грн

за участю представників сторін:

від позивача: участь не приймав

від відповідача: участь не приймав

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулося до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Казка озера» про стягнення заборгованості у розмірі 886328,30грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість за період листопад 2019р. - січень 2020р., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Під час розгляду справи, 24.11.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про виправлення арифметичної/технічної описки у позовній заяві, за змістом якої просить суд вважати правильним наступне формулювання прохальної частини позовної заяви: Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Казка озера" на користь Державного підприємства «Укрінтеренерго» 146097,95 грн., з яких: 51758,93 грн. - заборгованість за спожиту електричну енергію, 8021,53грн. - пеня, 43237,49 грн. - 15 % річних, 43080,00 грн. - інфляційні втрати. Витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00грн. покласти на відповідача. Зазначена заява прийнята судом до розгляду, відтак судом розглядаються вказані у ній остаточні вимоги позивача.

Ухвалою суду від 01.10.2025 (суддя Говорун О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/983/25; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку з призначенням Говоруна О.В. на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 16.12.2025 для розгляду справи №905/983/25 призначено суддю Левшину Г.В.

Ухвалою суду від 17.12.2025 суддя Левшина Г.В. прийняла до свого провадження справу №905/983/25, вирішено розгляд справи почати спочатку та призначено підготовче засідання.

Підготовче судове засідання під час слухання справи відкладалось.

Ухвалою суду від 09.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10.03.2026 року об 11:30 год.

У зв`язку з призначенням судді Левшиної Г.В. на посаду судді Центрального апеляційного Господарського суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу даної справи, справу передано на розгляд судді Макарової Ю.В.

Ухвалою суду від 05.03.2026 прийнято справу №905/983/25 до провадження в новому складі суду, розпочато розгляд справи по суті повторно та призначено розгляд справи по суті на 10.03.2026 року о 11:30год.

У судовому засіданні 10.03.2026 представники позивача та відповідача участь не приймали, про місце, дату та час судового засідання позивач був повідомлений шляхом направлення ухвали 05.03.2026 до його електронного кабінету у порядку ч.11 ст.242 ГПК України; відповідач шляхом направлення ухвал суду від 09.02.2026 та 05.03.2026 на електрону адресу, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі, розміщенням відповідної інформації на офіційному веб-сайті судової влади України. Крім того, господарським судом 06.03.2026 здійснювалась спроба передати відповідачу телефонограму за телефонним номером, що зазначений в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак встановити зв`язок не вдалось.

Станом на 10.03.2026 від відповідача відзив на позовну заяву, будь-які заяви та/або клопотання до суду не надходили.

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Частиною 11 ст.242 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За допомогою підсистеми Автоматизованої системи «Діловодства спеціалізованого суду», судом встановлено, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Казка озера» не зареєстрований електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час порушення провадження у справі та станом на час винесення рішення у справі місцезнаходження відповідача значиться за наступною адресою: 84404, Донецька обл., м. Лиман, вул. Казкова, буд. 41.

Статтею 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено перелік відомостей, про фізичну особу-підприємця, які вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зокрема, передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу-підприємця: місцезнаходження, інформація для здійснення зв`язку, а саме телефон, адреса електронної пошти (п. 5, п.8 ч. 4 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів процесуального законодавства, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 01.10.2025 була направлена рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 84404, Донецька обл., м. Лиман, вул. Казкова, буд. 41.

Поштовий конверт повернуто до господарського суду без вручення адресатові з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Будь-яких відомостей щодо зміни реєстрації місцезнаходження відповідача господарському суду не надходили.

Суд не зобов`язаний розшукувати учасника справи, а керується тільки адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Відповідно у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (близький за змістом висновок наведено у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у cправі №926/1739/24, від 01.08.2025 у справі №910/13511/22).

Судом також вчинялися додаткові заходи для належного інформування відповідача про розгляд справи. Так, процесуальні документи суду направлялися на офіційну електронну адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у розділі «Інформація для здійснення зв`язку», а саме: і відповідно до сформованих довідок доставлені до електронної скриньки; судом здійснювались спроби передати відповідачу телефонограму за номером телефонного зв`язку +49, що вказаний у зазначеному реєстрі, однак встановити зв`язок не вдалось.

Господарським судом Донецької області вчинялися дії з повідомлення відповідача про винесені процесуальні документи суду шляхом розміщення відповідної інформації на офіційному веб-сайті судової влади України.

Судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст.9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, судом було вжито всіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, витримано терміни, які суд вважає достатніми для можливості реалізації стороною своїх процесуальних прав.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, відсутність обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1023-р Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» визначено постачальником «останньої надії» на період з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2025 року.

Положенням частини 6 статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник «останньої надії» оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» (надалі - Правила) затверджено типовий договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» (додаток 7 до Правил).

На виконання вимог ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» в мережі Інтернет за адресою: www.uie.kiev.ua ДПЗД «Укрінтеренерго» розміщено публічну оферту: порядок приєднання до умов договору; договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», комерційну пропозицію №3 від 07.06.2019р. для постачання електричної енергії споживачам постачальником «останньої надії», додаток №1 до договору (надалі - комерційна пропозиція).

З матеріалів справи вбачається, що 22.10.2019 Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» листом №60/8852-вих від 22.10.2019 повідомило Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (позивач) про те, що останнім як постачальником «останньої надії» з 01.11.2019р. здійснюватиметься електропостачання Товариству з обмеженою відповідальністю «Казка озера» (відповідач).

З урахуванням наведеного вище судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 01.11.2019р., умови якого відповідач як споживач електроенергії безакцептно прийняв з урахуванням п.1.2.9. Правил та комерційної пропозиції.

Відтак, укладений договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 01.11.2019 (далі - Договір) протягом терміну його дії є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України) та який згідно вимог ст.629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами п.1.1. Договір є публічним договором приєднання споживача (далі - споживач, відповідач) до цього договору і регулює порядок та умови продовження постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» (далі - постачальник, позивач) споживачу, у разі, якщо обраний споживачем електропостачальник неспроможний постачати електричну енергію, до моменту обрання споживачем нового електропостачальника або до припинення постачання у передбачених чинним законодавством чи цим договором випадках.

Відповідно до п. 2.1 Договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору, що зазначені в додатку 1 до договору (комерційна пропозиція).

Спосіб визначення ціни (тарифу) за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції постачальника (п.5.2. Договору).

Ціна (тариф) на електричну енергію визначається постачальником, що формується ним відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором (п.5.3 Договору).

Ціна (тариф) на електричну енергію має зазначатися постачальником у рахунках на оплату спожитої електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. У випадку застосування диференційованих цін (тарифів) на електричну енергію вказані в рахунках суми відображають середню ціну, обчислену на базі річних диференційованих цін (тарифів). (п.5.7. договору).

Згідно п.5.8 Договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

За умовами п.5.10 Договору оплата виставленого постачальником рахунка за цим договором має бути здійснена споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунку, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.

Відповідно до п.6.1. Договору споживач має право, зокрема, безоплатно отримувати всю інформацію стосовно його прав та послуг, надаються постачальником, та інформацію про ціну, порядок оплати за спожиту електричну енергію, а також іншу інформацію, що має надаватись постачальником відповідно до чинного законодавства та/або цього Договору.

Згідно п. 6.2 Договору споживач зобов`язується, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цьому Договору.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством (п. 9.1 Договору).

Цей договір набирає чинності за фактом споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ, та діє в частині здійснення розрахунків між сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 календарних днів (п. 13.1 Договору).

Додатком №1 до Договору викладено Комерційну пропозицію №3 від 07.06.2019р. для постачання електричної енергії споживачам постачальником «останньої надії».

Відповідно до п. 4 Комерційної пропозиції споживач сплачує 100% від орієнтовної вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання споживачем рахунку.

У разі неотримання рахунку споживач зобов`язується здійснити 100% оплату самостійно (без рахунку) на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі, не пізніше ніж за 1 банківський (робочий) день до початку розрахункового періоду, виходячи з прогнозованого обсягу споживання електричної енергії у розрахунковому періоді та діючої у розрахунковому періоді ціни на електричну енергію. Ця норма не застосовується до акцептування умов Договору, порядок якого визначений пунктом 7.1 даної комерційної пропозиції.

Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих постачальником від оператора систем розподілу (передачі) (далі - ОС).

За умовами п.4.2 комерційної пропозиції остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію в розрахунковому місяці здійснюється споживачем на підставі виставленого постачальником рахунку до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, розмір якого визначається як різниця між вартістю купованої споживачем електричної енергії, зазначеної в акті купівлі-продажу, та сумарною оплатою споживачем за розрахунковий період з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п.4.4 комерційної пропозиції акт купівлі-продажу складається на підставі даних про фактичне споживання електричної енергії споживачем, отриманих від ОС.

У разі наявності зауважень до акту купівлі - продажу, споживач оформлює протокол розбіжностей, в якому вказує обсяг електричної енергії, по якому є розбіжності.

До усунення розбіжностей сторони Договору керуються даними, що зазначені в Акті купівлі-продажу, з подальшим коригуванням даних після врегулювання розбіжностей.

У пункті 14.1 Договору, керуючись ст. 259 ЦК України сторони Договору домовились, встановити в цьому Договорі збільшений строк позовної давності:

- строк загальної позовної давності щодо вимог про стягнення боргу тривалістю п`ять років;

- строк спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій (штраф, пеня) тривалістю п`ять років.

На виконання умов Договору, на підставі звітів щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника «останньої надії» за період постачання листопад 2019р. - січень 2020р. позивач склав наступні розрахункові документи:

- рахунок №86/04/О11/07718 від 05.12.2019р. на суму 35284,54грн. та Акт №003255 від 30.11.2019р. купівлі-продажу електроенергії за розрахунковий період листопад 2019 року, відповідно до якого відповідачем спожито електричну енергію в обсязі 9666 кВт*год на суму 35284,54грн. (з ПДВ). Вказані акт та рахунок відповідач отримав 13.12.2019р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення;

- рахунок №86/04/О12/07821 від 08.01.2020р. на суму 3056,88грн. та Акт №003313 від 31.12.2019р. купівлі-продажу електроенергії за розрахунковий період грудень 2019 року, відповідно до якого відповідачем спожито електричну енергію в обсязі 919 кВт*год на суму 3056,88грн. (з ПДВ). Вказані акт та рахунок відповідач отримав 14.01.2020р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення;

- рахунок №86/04/О01/08111 від 06.02.2020р. на суму 13417,51грн. та Акт №003363 від 31.01.2020р. купівлі-продажу електроенергії за розрахунковий період січень 2020 року, відповідно до якого відповідачем спожито електричну енергію в обсязі 3641 кВт*год на суму 13417,51грн. (з ПДВ). Вказані акт та рахунок відповідач отримав 26.02.2020р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Всього вартість спожитої відповідачем електричної енергії у спірний період становить 51758,93грн.

Позивачем 23.12.2019 засобами поштового зв`язку була направлена відповідачу претензія-вимога №44/11-000803 від 20.12.2019, в якій просив у семиденний строк з дня її отримання оплатити заборгованість у розмірі 35284,54грн., яка утворилась за листопад 2019.

28.01.2020 позивач направив засобами поштового зв`язку відповідачу претензію-вимогу №44/10-000852 від 23.01.2020, в якій просив у семиденний строк з дня її отримання сплатити заборгованість у розмірі 38341,42грн, яка уварилась за листопад - грудень 2019.

08.05.2025 позивач направив на електрону пошту відповідачу вимогу №44/11-010576 від 08.05.2025 про сплату штрафних санкцій на суму 86389,85грн та боргу за спожиту електроенергію на суму 51758,93грн.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань оплату за спожиту електричну енергію за листопад 2019р. - січень 2020р. не здійснив, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 146097,95 грн., з яких: 51758,93грн. - заборгованість за спожиту електричну енергію, 8021,53грн. - пеня, 43237,49 грн. - 15 % річних, 43080,00грн. - інфляційні втрати.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 633 Цивільного кодексу України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

За приписами ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладений договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальника «останньої надії», які розроблені з урахуванням вимог ст.ст. 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України та у відповідності до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018р. №312.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема, кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу; правилами роздрібного ринку; іншими нормативно-правовими актами. Кодекс систем розподілу та правила роздрібного ринку затверджуються Регулятором.

Згідно з ч.5 ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» правила роздрібного ринку передбачають, зокрема, загальні умови постачання електричної енергії споживачам, систему договірних відносин між учасниками роздрібного ринку, права та обов`язки учасників ринку, процедуру заміни споживачем постачальника електричної енергії, умови та порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії споживачу, процедуру розгляду скарг споживачів, особливості постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги, постачальником «останньої надії».

Частинами 1 - 6 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

У разі покладення на електропостачальника зобов`язань з надання універсальних послуг або виконання функцій постачальника «останньої надії» ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються відповідно до цього Закону.

Покладення зобов`язань з надання універсальних послуг та/або постачання «останньої надії» не обмежує права електропостачальника здійснювати постачання електричної енергії за вільними цінами.

Для забезпечення постачання електричної енергії споживачам електропостачальники здійснюють купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами та/або на ринку «на добу наперед», внутрішньодобовому ринку і на балансуючому ринку, а також шляхом імпорту.

Постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач має право, зокрема: купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, за умови укладення ним договору про врегулювання небалансів та договору про надання послуг з передачі електричної енергії з оператором системи передачі, а у разі приєднання до системи розподілу - договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу; або купувати електричну енергію на роздрібному ринку у електропостачальників або у виробників, що здійснюють виробництво електричної енергії на об`єктах розподіленої генерації, за правилами роздрібного ринку.

За приписами статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, і договори про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Згідно пункту 66 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» це - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який за обставин, встановлених цим Законом, не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу.

У відповідності до ч.1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі: 1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника; 2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника; 3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам; 4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником; 5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.

За змістом ч .5 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» зобов`язаний постачати електричну енергію споживачам за ціною, що формується ним відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, та включає, зокрема, ціну купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії, ціну (тариф) на послуги постачальника «останньої надії», ціни (тарифи) на послуги оператора системи передачі та оператора системи розподілу відповідно до укладених договорів про надання відповідних послуг.

Для забезпечення постачання електричної енергії споживачам постачальник «останньої надії» здійснює купівлю-продаж електричної енергії на ринку електричної енергії за вільними цінами. Методика (порядок) розрахунку ціни електричної енергії, що застосовується постачальником «останньої надії» при формуванні ціни постачання електричної енергії споживачам, затверджується Регулятором.

Ціни, за якими здійснюється постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», мають бути економічно обґрунтованими, прозорими та недискримінаційними і не повинні перешкоджати конкуренції на ринку електричної енергії.

Ціна (тариф) на послуги постачальника «останньої надії» визначається за результатами конкурсу.

У разі якщо конкурс на визначення постачальника «останньої надії» не відбувся, ціна (тариф) на послуги тимчасово призначеного постачальника «останньої надії» встановлюється Регулятором згідно із затвердженою ним методикою та має враховувати економічно обґрунтовані витрати, пов`язані з особливим режимом роботи та ризиками від провадження діяльності постачальника «останньої надії», а також норму прибутку з урахуванням особливостей діяльності такого електропостачальника.

Згідно ч.8-11 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Постачальник «останньої надії» постачає електричну енергію споживачу протягом строку, що не може перевищувати 90 днів. Після завершення зазначеного строку постачальник «останньої надії» припиняє електропостачання споживачу.

Порядок заміни електропостачальника на постачальника «останньої надії» визначається правилами роздрібного ринку.

Постачальник «останньої надії» має повідомити споживачу умови постачання, ціни на електричну енергію, а також про право споживача на вибір електропостачальника. Постачальник «останньої надії» зобов`язаний оприлюднити зазначену інформацію на своєму офіційному веб-сайті.

Відповідно до пункту 1.2.9 Правил №312 постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», який розробляється постачальником «останньої надії» на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» (додаток 7 до цих Правил) та вважається укладеним у визначених законодавством України та цими Правилами випадках, у разі настання яких споживач безакцептно приймає умови договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Отже, аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що у разі настання обставин, визначених у частині першій статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії та відповідно до пункту 66 частини першої статті 1 цього Закону не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу, а факт приєднання Споживача до публічного договору постачання електричної енергії від постачальника «останньої надії» відбувається по факту споживання електричної енергії без укладення договору з іншим електропостачальником.

Таким чином, факт укладення публічного договору постачання електричної енергії постачальника «останньої надії» відповідно до наведеного вище законодавства пов`язується з початком фактичного постачання електричної енергії споживачу постачальником «останньої надії», а не з датою повідомлення споживача про укладення такого договору.

Так, за інформацією AT «ДТЕК Донецькі електромережі» відповідача віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії» з 01.11.2019р.

Судом встановлено вище, що з урахуванням наявних у матеріалах справи актів купівлі-продажу електроенергії, рахунків за період з листопада 2019р. по січень 2020р., заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електричну енергію за вказаний період становить 51758,93грн.

Пунктом 3 частини 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» регламентовано, що електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.

Згідно з п.п. 4.12, 4.19. ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції).

Пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами пункту 1 частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» відповідач, як споживач зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Такий обов`язок забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору покладено на відповідача (споживача) і підпунктом 2 пункту 6.2. договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

За умовами п.5.10 Договору оплата виставленого постачальником рахунка за цим договором має бути здійснена споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунку, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.

У надісланих позивачем рахунках зазначено, що вони мають бути сплачені протягом 5 банківських (робочих) днів від дати отримання.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини отримання рахунків за листопад 2019, грудень 2019, січень 2020 - 13.12.2019, 14.01.2020, 26.02.2020 відповідно, відповідач мав сплатити рахунки протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання, а саме: рахунок №86/04/О11/07718 від 05.12.2019 на суму 35284,54грн. за листопад 2019 року - до 20.12.2019, рахунок №86/04/О12/07821 від 08.01.2020р. на суму 3056,88грн. за грудень 2019 року - до 21.01.2020, рахунок №86/04/О01/08111 від 06.02.2020р. на суму 13417,51грн. за січень 2020 року - до 04.03.2020.

Згідно з статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи відсутність доказів сплати заборгованості за період листопад 2019р. - січень 2020р, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 51758,93грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 8021,53грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

У пункті 6.1 комерційної пропозиції №3 сторони погодили, що за внесення передбачених умовами Договору платежів з порушенням термінів, визначених даною комерційною пропозицією, постачальник має право нарахувати споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день простроченого платежу, враховуючи день фактичної оплати. Споживач зобов`язується сплатити пеню на підставі рахунку постачальника.

Крім того, сторони Договору у п.13.1 домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання або неналежного виконання зобов`язання припиняється через один рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" перевірку нарахування пені в межах визначеного позивачем періоду прострочення, судом встановлено, що розрахунок позивача є арифметично та методологічно правильним, а тому суд задовольняє вимоги позивача в цій частині у заявленому розмірі 8021,53грн.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 43080,00грн. та 15% річних у сумі 43237,49грн., розрахунок яких міститься у позовній заяві.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У комерційній пропозиції №3 у п.7.4 встановлено, що споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, а також п`ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.

Отже, договором, що був укладений між сторонами, встановлено інший розмір процентів річних 15%, аніж встановлено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (3% річних).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 15% річних, судом встановлено, що розрахунок є арифметично та методологічно правильним.

Поряд із цим, положеннями частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України регламентовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22.

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18).

Законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 зазначила, що у справі №902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24 викладена така правова позиція: «суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом».

Таким чином, 3% річних є мінімальним розміром процентів річних, тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру.

Розглядаючи обставини даної справи, суд не може залишити поза увагою той факт, що оплату за спожиту протягом спірного періоду електроенергію відповідач мав здійснити ще у грудні 2019р., січні 2020р. та у березні 2020р.

Втім, підприємством не було вчинено жодних дій на погашення існуючої заборгованості, претензія позивача була залишена без задоволення. Відтак, відповідач, не здійснюючи оплату спожитої ним електроенергії, більше п`яти років (станом на дату пред`явлення позову) використовував грошові кошти, належні позивачу, у своїй господарській діяльності.

Жодних доказів на підтвердження тяжкого фінансового стану відповідача у 2019-2020р.р. відповідачем суду представлено не було.

Поряд із цим, відповідно до сталої судової практики Верховного Суду, штрафні санкції не можуть мати карального характеру, а повинні виконувати лише компенсаційну функцію для захисту інтересів кредитора від невиконання зобов`язань боржником.

Так, у пунктах 105-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

В даному випадку позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 8021,53грн., інфляційні втрати у розмірі 43080,00грн. та 15% річних у розмірі 43237,49грн., що разом складає 94339,02 грн., та майже вдвічі перевищує суму основного боргу (51758,93 грн.). Нараховані відсотки річних у розмірі 43237,49грн. складають 83,54% від суми основного боргу у розмірі 51758,93грн.

На думку суду, стягнення заявленої суми відсотків річних за таких умов є нерозумним з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення, адже матиме наслідком не компенсацію майнових втрат позивача, а його збагачення за рахунок відповідача, що несправедливо відносно нього. Крім того, позивач стягнувши інфляційні втрати вже отримав компенсацію від знецінення грошових коштів. Більш того, позивачем було також реалізовано право на стягнення пені.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених ст. 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку можливим зменшити розмір процентів річних до розміру 3% передбаченому законом (ч.2 ст. 625 ЦК України), що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства. Стягнення 3% річних з відповідача є справедливою та адекватною мірою господарської відповідальності за несвоєчасну сплату поставленої електроенергії, а також виступає проявом балансу між інтересами позивача та відповідача.

Здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок 3% річних, підлягає стягненню з відповідача 3% річних у сумі 8647,49грн., що є адекватною і справедливою мірою відповідальності.

Відтак, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 8647,49 грн. та інфляційні втрати у сумі 43080,00грн.

Відповідно до статті 129 Конституції України та статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Згідно із статтями 2, 73 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

З огляду на вимоги частин 1, 3 статті 74, статті 73 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як визначає стаття 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у загальному розмірі 111507,95грн., з яких: основна заборгованість в сумі 51758,93грн., 3% річних в сумі 8647,49грн., інфляційні втрати в сумі 43080,00грн. та пеня в сумі 8021,53грн.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно статті 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, судовий збір у разі зменшення судом розміру відсотків річних відшкодовується за рахунок відповідача повністю без урахування такого зменшення (враховуючи правову позицію викладену у п. 4.3 чинної постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Таким чином, судовий збір, який сплачений за позовними вимогами, що є задоволеними, та сплачений за позовними вимогами, у яких відмовлено внаслідок зменшення розміру відсотків річних за ініціативою суду, відшкодовується з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

При цьому суд зазначає, що за правилами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням ціни позову (146097,95 грн.) та приписів чинного законодавства позивач мав сплатити судовий збір у сумі 3028,00грн. Фактично позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 13294,92грн. за платіжною інструкцією №1123 від 10.09.2025р. на суму 3028,00 грн. та за платіжною інструкцією №1211 від 24.09.2025р. на суму 10266,92грн.

Отже, позивач надмірно сплатив 10266,92 грн.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір»).

Відтак судовий збір в розмірі 10266,92грн., сплачений згідно платіжної інструкції №1211 від 24.09.2025р., може бути повернуто з Державного бюджету України у разі надходження відповідного клопотання від особи, яка його сплатила.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.129, 165, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Казка озера» (84404, Донецька обл., м. Лиман, вул. Казкова, буд. 41, ) на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м.Київ, вул. Кирилівська, буд. 85, ) заборгованість в сумі в сумі 51758,93грн., 3% річних в сумі 8647,49грн., інфляційні втрати в сумі 43080,00грн., пеню в сумі 8021,53грн та судовий збір в сумі 3028,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 ГПК України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.03. 2026.

Суддя Ю.В. Макарова