ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м.Харків Справа № 913/67/25

Провадження №6/913/67/25

Господарський суд Луганської області у складі судді Драгнєвіч О.В., розглянувши позовні матеріали в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», вул.Шолуденка, буд.1, м.Київ, 04116

до Управління Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області, вул.5 Лінія, буд.1, смт.Станиця Луганська, Щастинський р-н, Луганська область, 93600

про стягнення 12'780 грн 56 коп.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», позивач, постачальник) звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Управління Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області (далі - УДК у Станично-Луганському районі, відповідач, споживач) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу №11-1114/21-БО-Т від 11.11.2021 (далі - договір) в загальному розмірі 12'780 грн 56 коп., з яких основний борг в сумі 7'805 грн 22 коп., пеня в сумі 1'648 грн 72 коп., 3% річних в сумі 645 грн 37 коп. та інфляційні втрати в розмірі 2'681 грн 25 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання договору позивач (ЕІС-код 56Х10Х) передав у власність відповідача (ЕІС-код 56XS00011RBF000Q) протягом грудня 2021 року - лютого 2022 року природний газ загальним об`ємом 2,145 тис.куб.м. на загальну суму 35'508 грн 34 коп., що підтверджується даними з інформаціної платформи оператора ГТС щодо остаточних алокацій відборів споживача, а також даними складених актів приймання-передачі природного газу від 31.12.2021, 31.01.2022, 28.02.2022.

Однак, відповідач розрахунки за придбаний природній газ з позивачем провів не повністю, повністю розрахувався за зобов`язаннями грудня 2021 року - січня 2022 року. Оскільки за зобов`язаннями лютого 2022 року розрахунок проведено не було, у відповідача обліковується заборгованість у сумі 7'805 грн 22 коп.

Крім того, у зв`язку з допущеним простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 1'648 грн 72 коп., обраховану за період з 16.04.2022 по 15.10.2022, 3% річних у сумі 645 грн 37 коп., обрахованих за період з 16.04.2022 по 16.01.2025, та інфляційні втрати в сумі 2'681 грн 25 коп., обраховані за період з травня 2022 року по грудень 2024 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2025 справа передана на розгляд судді Драгнєвіч О.В.

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду від 28.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; визначено відповідачу невідкладно зареєструвати електронний кабінет у відповідності до ч.6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); запропоновано сторонам подати заяви по суті справи у встановлені законом та судом строки.

Через підсистему «Електронний суд» 03.03.2025 від позивача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи №б/н від 03.03.2025, в якому останній просив зупинити провадження у справі №913/67/25 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №908/1162/23 та оприлюднення повного судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

Ухвалою суду від 18.03.2025 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у цій справі №913/67/25 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №908/1162/23 та оприлюднення повного судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду, відмовлено з мотивів наведених в ухвалі; провадження у справі №913/67/25 вирішено зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №908/1162/23 та оприлюднення повного судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду; зобов`язано учасників справи повідомити господарський суд про результати перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №908/1162/23.

Оскільки Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду 03.10.2025 прийнято постанову (забезпечено надання загального доступу до тексту: 08.10.2025) у справі №908/1162/23, якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІМК» залишено без задоволення; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 залишено без змін, ухвалою суду від 17.10.2025 було поновлено провадження у справі №913/67/25; запропоновано сторонам у строк по 24.10.2025 надати суду додаткові письмові пояснення (заяви/клопотання) враховуючи висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23; повторно зобов`язано відповідач у відповідності до вимог ч.6 ст.6 ГПК України невідкладно зареєструвати електронний кабінет в ЄСІТС (підсистема «Електронний суд») з метою належного та своєчасного повідомлення, отримання процесуальних документів у справі.

На виконання ухвали суду від 17.10.2025 через підсистему «Електронний суд» 27.10.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення за вих.№27/10/25 від 27.10.2025.

В поданих додаткових поясненнях позивач посилається на те, що правовідносини у справі №908/1162/23 та у цій справі №913/67/25 не є подібними. В цій справі заборгованість стосується поставки лютого 2022 року, однак редакція абз.2 ч.2 ст.131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою визначено, що «правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України» набула чинності 20.03.2022. Положення ст.131 вказаного Закону стосуються заборони на «переміщення», а не «продажу» товарів.

За твердженням позивача, на час виникнення спірних відносин був відсутній законодавчо затверджений перелік окупованих територій, у зв`язку з чим позивач не мав можливості встановити чи перебуває відповідач на окупованій території України в момент поставки природного газу.

Разом з цим, позивач зауважує про те, що згідно зі ст.13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: « 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.». Відповідно до Правил постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2496 споживач зобов`язується, зокрема, самостійно обмежувати (припиняти) споживання природного газу в інших випадках, передбачених цими Правилами та чинним законодавством. У відповідності до Правил постачання природного газу, Кодексу ГТС, припинення газопостачання відбувається за ініціативою споживача тимчасово (наприклад, для ремонту, реконструкції, технічного переоснащення) або остаточно (у зв`язку з розірванням договору). Однак, відповідачем належних доказів (актів про припинення споживання, розподілу), доказів (наказу, розпорядження тощо), що він призупинив свою діяльність або те, що він не користувався майном (обладнанням тощо) за яким відбувалось споживання природного газу у спірний період не надано; не спростовано факт споживання природного газу за умовами договору, та не надано доказів оплати отриманого природного газу.

Позивач стверджує про те, що в спірний період відбулось споживання природного газу за точками обліку, які належать відповідачу, що підтверджується даними з інформаційної платформи. Військова агресія Російської Федерації на територію України була неочікуваною. Разом з цим, відповідач мав виконувати свої зобов`язання, в тому числі припинити споживання газу, уникнувши нарахувань та сплати судового збору за вирішення спору в судовому порядку.

В поданих поясненнях від 27.10.2025 позивач заявив клопотання про поновлення йому строку для подання цих додаткових пояснень та просив суд врахувати, що представник позивача, який супроводжує поточну справу, в період з 23.10.2025 по 26.10.2025 перебував на лікарняному, у зв`язку з чим не зміг подати відповідні пояснення в строк, встановлений ухвалою Господарського суду Луганської області від 17.10.2025.

Ухвалою суду від 30.10.2025 продовжено ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» встановлений судом строк в ухвалі від 17.10.2025 для подання додаткових пояснень за вих.№27/10/25 від 27.10.2025 по день їх фактичного надходження до суду - по 27.10.2025; долучено до матеріалів справи додаткові пояснення позивача за вих.№27/10/25 від 27.10.2025 разом з додатком; встановлено позивачу у строк - до 05.11.2025 включно, подати суду докази надсилання копії додаткових пояснень за вих.№27/10/25 від 27.10.2025 з додатком на адресу електронної пошти відповідача - .

На виконання ухвали суду від 30.10.2025 через підсистему «Електронний суд» 03.11.2025 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів №б/н від 03.11.2025, до якого останнім долучено докази надсилання копії додаткових пояснень за вих.№27/10/25 від 27.10.2025 з додатком на адресу електронної пошти відповідача - , які позивач просить долучити до справи.

Суд, розглянувши заявлене позивачем клопотання, в ухвалі від 25.11.2025 задовольнив його, долучив до матеріалів справи докази надсилання відповідачу копії додаткових пояснень за вих.№27/10/25 від 27.10.2025.

07.11.2025 через підсистему «Електронний суд» позивачем надані додаткові пояснення у справі за вих.№07/11/25 від 07.11.2025, в яких представник позивача, посилаючись на редакцію ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яка була чинною станом на лютий 2022 року, зазначає, що на час виникнення та дії спірних відносин сторін (лютий 2022 року) положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не визначали тимчасово окупованою територію Луганської області, на переконання позивача, стосувалися фактично території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, а отже не регулювали відносини між позивачем і відповідачем, зареєстрованим місцезнаходженням якого є Луганська область.

17.11.2025 від позивача надійшли ще одні додаткові пояснення у справі за вих.№17/11/25 від 17.11.2025, в яких позивача наводить аналіз змісту окремих статей Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та внесених змін, посилаючись на те, що у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2025 по справі №908/1162/23 не було враховано, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 131 вказаного Закону необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях.

Крім того, представник позивача повідомив про те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вирішив передати справу №280/5808/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновків щодо застосування вищевказаних норм права, викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду від 7 березня 2024 року у справі №910/9680/23, від 23 жовтня 2025 року у справі №916/1650/23 та від 3 жовтня 2025 року у справі №908/1162/23. Представник позивача зазначає про те, що на даний час відсутня усталена правова позиція Верховного Суду щодо застосування положень статей 13 та 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, що виникли у зв`язку з тимчасовою окупацією окремих територій України після 24 лютого 2022 року, що позивач просить суд врахувати.

Окремо, в цей же день від позивача надійшло клопотання про долучення доказів №б/н від 17.11.2025, до якого останнім долучено докази надсилання копії раніше поданих додаткових пояснень у справі за вих.№07/11/25 від 07.11.2025 та копії додаткових пояснень за вих.№17/11/25 від 17.11.2025 з додатками до них на адресу електронної пошти відповідача - , які позивач просить долучити до матеріалів справи.

Через підсистему «Електронний суд» 21.11.2025 від позивача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи за вих.№21/11/2025 від 21.11.2025, а також клопотання про долучення доказів до справи №б/н від 21.11.2025, а саме доказу надсилання копії клопотання про зупинення розгляду справи за вих.№21/11/2025 від 21.11.2025 на адресу електронної пошти відповідача.

В заявленому клопотанні про зупинення провадження від 21.11.2025 позивач просив з метою дотримання єдності судової практики та правильності вирішення спору у цій справі зупинити провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №280/5808/23, посилаючись на зазначені в ухвалі від 05.11.2025 підстави передачі Касаційним адміністративним судом цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновків, викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №910/9680/23 та Великою Палатою Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23.

Ухвалою від 25.11.2025 суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи №913/67/25 протягом розумного строку в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідного для правильного вирішення спору; клопотання ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення розгляду справи №913/67/25 за вих.№21/11/2025 від 21.11.2025 задовольнив; провадження у справі №913/67/25 зупинив до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №280/5808/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого перегляду; зобов`язав учасників справи повідомити господарський суд про результати перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.

Також суд розглянув заявлене позивачем клопотання про долучення доказів №б/н від 17.11.2025, яке задовольнив в ухвалі від 25.11.2025, прийняв та долучив до справи подані позивачем додаткові пояснення за вих.№07/11/25 від 07.11.2025, копії додаткових пояснень за вих.№17/11/25 від 17.11.2025 та докази направлення їх копій іншій стороні.

Оскільки судом було з`ясовано, що Великою Палатою Верховного Суду 22.01.2026 постановлено ухвалу (забезпечено надання загального доступу до тексту: 10.02.2026), якою справу №280/5808/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року вирішено повернути відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, ухвалою суду від 19.02.2026 було поновлено провадження у справі №913/67/25.

Матеріали справи свідчать про те, що звертаючись із відповідним позовом до Господарського суду Луганської області у цій справі позивач вказав адресу місцезнаходження відповідача: вул.5 Лінія, буд.1, смт.Станиця Луганська, Станично-Луганський р-н, Луганська область, 93600.

Судом було встановлено, що зареєстрованою адресою місцезнаходження відповідача, Управління Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, є вказана вище адреса.

Разом з цим, судом враховано, що відповідно до п.п.12 п.1 Постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року (поточна редакція від 07.09.2023) №807-1Х «Про утворення та ліквідацію районів» (далі - Постанова), було утворено в Луганській області Щастинський район (з адміністративним центром у селищі міського типу Новоайдар) у складі територій Нижньотеплівської сільської, Новоайдарської селищної, Станично-Луганської селищної, Широківської селищної, Щастинської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.12 п.3 цієї Постанови Верховної Ради України ліквідовано Станично-Луганський район.

Згідно з даними Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 Станично-Луганська селищна територіальна громада Щастинського району Луганської області з 24.02.2022 - є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України (наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 втратив чинність від 20.03.2025).

Поштові відділення в с-щі Станиця Луганська Щастинського району Луганської області тимчасово припинили свою роботу згідно з інформацією Акціонерного товариства «Укрпошта», розміщеній на офіційному вебсайті (https://offices.ukrposhta.ua), а тому направлення поштової кореспонденції на зареєстровану адресу місцезнаходження відповідача наразі не є можливим.

У відповідності до вимог ч.1 ст.121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, з урахуванням вищезазначених вимог, оскільки місцезнаходженням відповідача є тимчасово окуповане с-ще Станиця Луганська Щастинського району Луганської області і відповідач не має зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС, судом з метою забезпечення процесуальних прав останнього та належного його повідомлення про розгляд справи розміщувалися відповідні оголошення про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України, а також безпосередньо на сайті суду, що підтверджується відповідними роздруківками, наявними в матеріалах справи.

Ухвали суду також були своєчасно розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним та загальнодоступним.

Крім того, з метою належного повідомлення відповідача ухвали суду були направлені на офіційну адресу електронної пошти відповідача - , яка, як додатковий засіб зв`язку, зазначена в п.14 договору постачання природного газу №11-1114/21-БО-Т від 11.11.2021, укладеного між сторонами, в розділі «Адреса та реквізити сторін», проте судом були отримані довідки про помилку доставки електронного листа зі зазначенням про те, що «документ повернено (не доставлено) з повідомленням про помилку».

Додатково суд намагався повідомити відповідача про прийняття ухвали суду від 28.02.2025, якою відкрито провадження у справі, телефонограмою за номером телефону +35, який, як додатковий засіб зв`язку, зазначений в п.14 договору постачання природного газу №11-1114/21-БО-Т від 11.11.2021, укладеного між сторонами, в розділі «Адреса та реквізити сторін», однак, встановити зв`язок за вказаним номером телефону суду з абонентом не вдалося.

Враховуючи вищевикладене, судом вчинені всі можливі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд спору та забезпечення його процесуальних прав на подання відзиву та клопотань щодо розгляду справи. З опублікуванням розміщеного судом оголошення на веб-порталі судової влади України відповідач вважається повідомленим про розгляд справи.

Наразі від учасників клопотань про розгляд справи в судовому засіданні до суду не надходило.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 28.02.2025 відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву у строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України, - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду.

Однак, на час прийняття цього рішення за результатами розгляду справи, від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов, будь-які процесуальні клопотання також до суду не надходили.

Судом враховується, що згідно положень ст.42 ГПК України, подання відзиву та письмових пояснень є правом відповідача, а не обов`язком.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з приписами ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до положень ст.248 ГПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

Як вже зазначалося вище, ухвалою суду від 25.11.2025 суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи №913/67/25 з підстав наведених в ухвалі протягом розумного строку в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідного для правильного вирішення спору.

Наразі суд постановляє рішення за результатами розгляду справи у розумний строк в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи строк необхідний для належного повідомлення відповідача, який знаходиться на тимчасово окупованій території та не має зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС, надавши сторонам процесуальну можливість для подання суду додаткових пояснень та клопотань (у разі необхідності) після поновлення провадження у справі.

Клопотання, додаткові пояснення від учасників на час прийняття рішення до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

11.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Управлінням Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області укладено договір №11-1114/21-БО-Т постачання природного газу, у відповідності до предмету якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язаний прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

EIC-код споживача - 56XS00011RBF000Q.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п.1.2 договору).

За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України (п.1.3 договору).

Згідно з п.1.4 договору, споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільної мережі (надалі - оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі - оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.

У разі якщо об`єкти споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим договором, здійснює(ють) оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: Старобільське МУЕГГ - філія АТ «Луганськгаз», з яким (якими) споживач уклав відповідний договір (п.1.5 договору).

Відповідно до п.2.1 договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природною газу у період з жовтня 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 5,88 тис.куб.метрів, в т.ч. по місяцях в замовленому обсязі, зазначеному у таблиці.

Згідно з п.2.3 договору підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до реєстру споживачів постачальника (далі - реєстр або реєстр споживачів), розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Відповідно до п.3.2 договору, постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС.

Постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ (п.3.1 договору).

В будь-якому випадку, обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до пункту 3.5 цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу (п.2.4 договору).

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.5 договору).

В пп.3.5.4 договору сторони визначили, що у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГTC, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

Відповідно до п.4.1 договору, ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1'000 куб.м. газу без ПДВ - 13'658 грн 42 коп., крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124 грн 16 коп. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 163 грн 89 коп. за 1'000 куб.м.

Всього ціна газу за 1'000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16'554 грн 00 коп.

Згідно з п.4.3 договору загальна вартість цього договору становить 81'114 грн 60 коп., крім того ПДВ - 16'222 грн 93 коп., разом з ПДВ - 97'337 грн 52 коп.

Відповідно до пункту 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або переплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.

Оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору (п.5.3 договору).

Згідно з п.13.1 договору останній набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Договір підписано представниками сторін, підписи яких скріплено печатками юридичних осіб.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору протягом грудня 2021 року - лютого 2022 року позивач передав у власність відповідача (ЕІС-код 56XS00011RBF000Q) природний газ загальним об`ємом 2,145 тис.куб.м. на загальну суму 35'508 грн 34 коп., що підтверджується даними щодо остаточної алокації відборів споживача ЕІС-кодом 56XS00011RBF000Q (відповідача), розміщеними на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 02.12.2021 по 28.02.2022 по дням, а також даними складених постачальником актів приймання-передачі природного газу від 31.12.2021, 31.01.2022, 28.02.2022, зокрема:

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 02.12.2021 по 31.12.2021 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у грудні 2021 року газу склав 0,78000 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,78000 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в грудні 2021 року на загальну суму 12'912 грн 12 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2021 (підписаний представниками обох сторін);

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у січні 2022 року газу склав 0,89350 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,89350 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в січні 2022 року на загальну суму 14'791 грн 00 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2022 (залишився не підписаним відповідачем);

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у лютому 2022 року газу склав 0,47150 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,47150 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в лютому 2022 року на загальну суму 7'805 грн 22 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2022 (залишився не підписаний відповідачем).

Розрахунок за спожитий газ відповідач провів з постачальником не повністю, повністю розрахувався за зобов`язаннями грудня 2021 року - січня 2022 року, сплативши в загальному розмірі 27'703 грн 12 коп. (зокрема, 28.12.2021 - 12'912 грн 12 коп., 21.02.2022 - 14'791 грн 00 коп.), що підтверджується даними, наданими позивачу АТ «Ощадбанк» про надходження коштів на рахунки позивача за період з 11.11.2021 по 21.11.2024, а також розрахунком позивача про основну заборгованість, що наявні в матеріалах справи.

Тому, за твердженням позивача, у відповідача обліковується заборгованість в розмірі 7'805 грн 22 коп. за спожитий природний газ у лютому 2022 року.

У зв`язку з порушенням строків оплати відповідачем, на підставі п.7.2 договору, ст.625 ЦК України, позивач нарахував до стягнення також пеню в сумі 1'648 грн 72 коп., 3% річних у сумі 645 грн 37 коп., та інфляційні втрати в сумі 2'681 грн 25 коп. згідно з наданими позивачем розрахунками, які просить стягнути з відповідача.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, правове регулювання якого регламентується, зокрема, нормами Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про ринок природного газу» та Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.2 ст.714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Пунктом 28 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачання природного газу господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Згідно п.3 розділу І Правил постачання природного газу, постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Таким чином, договір постачання природного газу №11-1114/21-БО-Т від 11.11.2021 є належною підставою для виникнення прав і обов`язків у сторін.

Зокрема, даними, наданими ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», в листі-відповіді на адвокатський запит №ТОВВИХ-24-18323 від 28.11.2024 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача, підтверджується факт включення відповідача (споживач з EIC-кодом 56XS00011RBF000Q) до реєстру споживачів постачальника - ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» в інформаційній платформі в період з 02.12.2021 по 31.12.2022.

Факт поставки позивачем відповідачу природного газу у грудні 2021 року - лютому 2022 року в загальному об`ємі 2,145 тис.куб.м. на загальну суму 35'508 грн 34 коп. підтверджується даними остаточної алокації відборів споживача ЕІС-кодом 56XS00011RBF000Q (відповідача), розміщеними на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 02.12.2021 по 28.02.2022 по дням (дані були передані оператором ГРМ - Старобільським МУЕГГ - філія АТ «Луганськгаз»), а також даними складених постачальником актів приймання-передачі природного газу від 31.12.2021, 31.01.2022, 28.02.2022, а саме:

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 02.12.2021 по 31.12.2021 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у грудні 2021 року газу склав 0,78000 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,78000 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в грудні 2021 року на загальну суму 12'912 грн 12 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2021. Враховано ціну природного газу за 1'000 куб.м. з ПДВ - 16'554 грн 00 коп., враховуючи тариф на послуги з його транспортування для внутрішньої точки виходу з ГТС та коефіцієнт, що застосовується при замовленні потужності, встановлені п.4.1 договору (підписаний представниками обох сторін);

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у січні 2022 року газу склав 0,89350 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,89350 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в січні 2022 року на загальну суму 14'791 грн 00 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2022. Враховано ціну природного газу за 1'000 куб.м. з ПДВ - 16'554 грн 00 коп., враховуючи тариф на послуги з його транспортування для внутрішньої точки виходу з ГТС та коефіцієнт, що застосовується при замовленні потужності, встановлені п.4.1 договору (залишився не підписаний відповідачем);

- відповідно до даних щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 по дням, загальний обсяг спожитого відповідачем у лютому 2022 року газу склав 0,47150 тис.куб.м.

Зазначений обсяг 0,47150 тис.куб.м. спожитого відповідачем природного газу в лютому 2022 року на загальну суму 7'805 грн 22 коп. з ПДВ внесений позивачем у складений акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2022.

Враховано ціну природного газу за 1'000 куб.м. з ПДВ - 16'554 грн 00 коп., враховуючи тариф на послуги з його транспортування для внутрішньої точки виходу з ГТС та коефіцієнт, що застосовується при замовленні потужності, встановлені п.4.1 договору (залишився не підписаний відповідачем).

Хоча акти приймання-передачі природного газу за зобов`язаннями січня - лютого 2022 року відповідачем підписані (оформлені) не були, однак, відповідач повністю розрахувався за зобов`язаннями січня 2022 року.

Наразі заборгованість у відповідача обліковується лише за зобов`язаннями лютого 2022 року.

Проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем за зобов`язаннями грудня 2021 року - січня 2022 року підтверджується наявними у справі доказами.

Згідно даних, наданих позивачу АТ «Ощадбанк» про надходження коштів на рахунки позивача за період з 11.11.2021 по 21.11.2024, що наявні в матеріалах справи, відповідачем було сплачено в загальному розмірі 27'703 грн 12 коп. (зокрема, 28.12.2021 - 12'912 грн 12 коп. за поставки грудня 2021 року, 21.02.2021 - 14'791 грн 00 коп. за поставку січня 2022 року).

Отже, оскільки відповідачем було проведено повний розрахунок з позивачем за зобов`язаннями грудня 2021 року - січня 2022 року, наразі спір стосується фактично зобов`язань лютого 2022 року.

Як вже зазначалося вище, згідно з п.3.5. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що для можливості оформлення постачальником акту приймання-передачі та направлення його в подальшому для підписання споживачу, умовами підпункту 3.5.1 договору саме на споживача був покладений обов`язок первісно вчинити необхідні дії, а саме - не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом надати постачальнику завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між оператором(ами) ГРМ та/або оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ.

На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі - акт), підписані уповноваженим представником постачальника (пп.3.5.2 договору).

Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (пп.3.5.3 договору).

В той же час, впп.3.5.4 договору сторони погодили, що у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГTC, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

Звірка фактично використаного обсягу газу за цим договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду, ведеться сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений споживачу обсяг газу згідно з даними інформаційної платформи оператора ГТС (п.3.6 договору).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем був підписаний лише акт за зобов`язаннями грудня 2021 року, акти за зобов`язаннями січня та лютого 2022 року залишились не підписаними відповідачем.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви №б/н від 25.02.2025 позивач зауважив, що акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2022 направлявся на адресу відповідача простим листом через АТ «Укрпошта», у зв`язку з чим відсутні докази такого направлення.

Враховуючи загрозу життю та здоров`ю працівників та клієнтів, починаючи з 24.02.2022 року АТ «Укрпошта» припинила роботу низки відділень, в тому числі й в Луганській області. Вказані обставини унеможливили відправку акту приймання-передачі природного газу від 28.02.2022 відповідачу послугами поштового зв`язку, тому такий акт було направлено лише електронною поштою, проте докази його направлення не збереглися.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідач ухилився від документального оформлення спожитих обсягів природного газу за період січня-лютого 2022 року, підписані з боку відповідача акти не були повернуті позивачу.

Обов`язок, передбачений підпунктом 3.5.1 договору (щодо надання не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом завіреної належним чином копії актів надання послуг з розподілу/транспортування газу за січень - лютий 2022 року) відповідач не виконав, відповідні дані для оформлення постачальником в подальшому актів приймання-передачі останньому не надавав.

Оскільки в порушення договірних зобов`язань відповідні дані не були надані відповідачем, дані щодо обсягів спожитого відповідачем природного газу були встановлені постачальником на підставі даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі оператора ГТС; на підставі отриманих даних з інформаційної платформи постачальником були складені відповідні акти приймання-передачі за зобов`язаннями січня - лютого 2022 року.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов`язку, встановленого підпунктом 3.5.1 договору (надання постачальнику у визначений строк актів надання послуг з розподілу/транспортування газу за січень - лютий 2022 року).

Докази направлення позивачем відповідачу складених актів приймання-передачі природного газу за зобов`язаннями січня та лютого 2022 року також відсутні.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне.

Правовідносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС), регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 (далі - Правила).

Споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи інформаційну платформу Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на об`єкті споживача.

Споживач та його постачальник мають право на коригування протягом розрахункового періоду підтверджених обсягів природного газу відповідно до умов договору постачання природного газу (п. 11 розділу ІІ Правил).

Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС).

Згідно з пунктом 4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).

У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.

Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом.

Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п. 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).

Хоча докази направлення відповідачу акту за січень 2022 року відсутні і акт залишився не підписаним відповідачем та в порушення вимог пп.3.5.3 договору у 2-денний строк не був повернутий позивачу (згідно поясненнями позивача направлявся на адресу відповідача простою кореспонденцією), однак за зобов`язаннями січня 2022 року відповідачем був повністю проведений розрахунок з позивачем 21.02.2021, що підтверджується даними наданими АТ "Ощадбанк".

А отже у відповідача відсутні заперечення щодо правильності визначення обсягів та вартості поставленого природного газу в січні 2022 року.

Після 24.02.2022 - тимчасової окупації Російською Федерацією смт.Станиці Луганської, Щастинського р-ну Луганської області, позивач об`єктивно не міг відправити акт приймання-передачі за зобов`язаннями лютого 2022 року відповідачу поштою на його зареєстровану адресу місцезнаходження через припинення роботи поштових відділень.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що у відповідності до положень п.13.5 укладеного між сторонами договору, сторони зобов`язані повідомляти одна одну рекомендованим листом з повідомленням про зміни власних платіжних реквізитів, ЕІС-коду,адреси, номерів телефонів, факсів у п`ятиденний строк з дня виникнення відповідних змін.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до позивача (протягом цих 3-х років) з вимогою направити йому акт приймання-передачі природного газу за лютий 2022 року для підписання та повідомляв позивача у відповідності до вимог п.13.5 договору про актуальну поштову адресу, на яку йому можливо направити оригінал акту.

Суд зауважує, що зазначене свідчить про допущення самим відповідачем бездіяльності протягом тривалого часу (понад 3-х років) та неможливості належного оформлення акту сторонами із вказаних причин.

Разом з цим, суд враховує наявність доступу у відповідача до розміщених даних Оператором ГРМ щодо обсягів споживання на Інформаційній платформі Оператора ГТС, з якої відповідач мав можливість дізнатися дані про спожиті обсяги природного газу за спірний період, зважаючи, що доступ до Інформаційної платформи Оператора ГТС про спожиті обсяги природного газу за спірний період мають всі учасники ринку природного газу цілодобово.

За умовами п. 6.2 договору, яким визначені обов`язки споживача, споживач зобов`язаний самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і своєчасно коригувати замовлені обсяги шляхом підписання додаткової угоди; прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

Необхідність контролювання власного газоспоживання покладено на відповідача також вищенаведеними приписами Кодексу ГТС та приписами п.11 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Приписами ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, в п.5.1 договору сторони визначили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.

З огляду на встановлені сторонами умови проведення розрахунку в п.5.1. договору, суд констатує, що обов`язок відповідача провести остаточний розрахунок із постачальником у встановлений строк (до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період) не ставиться в залежність від факту направлення/не направлення постачальником відповідачу акту приймання-передачі, оскільки сторонами чітко визначений строк для проведення такого розрахунку.

З огляду на умови п.п. 3.5.4, 5.1 договору, відсутність вчасного надіслання з боку позивача акту прийому-передачі природного газу не звільняє відповідача від обов`язку власного визначення об`єму переданого природного газу відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС та сплати його вартості, визначеної на підставі цін, визначених в розділі 4 договору, та в установлений договором строк.

У такому випадку фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору, яким передбачено, що обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

З урахуванням обізнаності відповідача про замовлені обсяги природного газу за договором, а також вартість природного газу за 1000 куб.м, що визначені у п.2.1., п. 4.1. договору, відповідач не був позбавлений права здійснити таку оплату навіть не очікуючи відповідного акту приймання-передачі природного газу.

Адже, крім того, в п.5.1 договору було передбачено й право споживача здійснювати передплату до початку розрахункового періоду.

Суд зауважує, що умовами договору не передбачено звільнення споживача від здійснення оплати за поставлений газ через ненаправлення постачальником оригіналу акта приймання-передачі природного газу, тоді як такі умови договору та встановлені фактичні обставини свідчать про можливість споживача самостійно визначити кількість спожитого ним природного газу для здійснення його оплати (в т.ч. й на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, даних з Інформаційної платформи Оператора ГТС).

Оскільки відповідач мав можливість дізнатися з Інформаційної платформи Оператора ГТС про спожиті обсяги природного газу за спірний період (адже контроль обсягів використання є обов`язком останнього згідно з п.6.2 договору; режим використання природного газу протягом розрахункового періоду, у тому числі добове використання, споживач визначає самостійно в залежності від своїх виробничих потреб згідно з п.2.5 договору); як постачальник так і споживач із застосування ресурсів Інформаційної платформи Оператора ГТС здійснюють щоденний моніторинг фактичного відібраного споживачем обсягу природного газу згідно з п.3.4 договору), суд вважає, що сам по собі факт відсутності підписаного сторонами акту приймання-передачі не є визначальним для висновку про необізнаність відповідача про спожиті обсяги природного газу чи відсутність підстав проводити розрахунок з позивачем.

Під час розгляду спору відповідачем не надані суду докази того, що використані позивачем дані, розміщені Оператором ГТС на Інформаційній платформі щодо остаточної алокації відборів газу відповідача за лютий 2022 року, що містяться в матеріалах справи, є неповними чи недостовірними або такими, що відрізняються від даних самого споживача.

Отже, оскільки природний газ був переданий та отриманий споживачем у спірний період, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 Цивільного кодексу України) та не залежить від факту надсилання (або не надсилання) позивачем акту приймання-передачі природного газу.

Зазначені висновки суду, зокрема, відповідають позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 22.07.2025 у подібній справі №913/501/24 та в постанові Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі №913/501/24.

Враховуючи особливості правового регулювання ринку природного газу, умови укладеного договору, а також встановлений факт його постачання позивачем та споживання відповідачем, суд дійшов висновку про те, що остаточний розрахунок за фактично переданий у лютому 2022 року природний газ відповідач мав провести з позивачем до 15.04.2022 включно.

Відповідно до положень ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи позивача та наведені оператором ГТС дані відповідачем згідно вимог ст.74 ГПК України під час розгляду справи не спростовані.

За вказаних обставин суд визнає правомірною вимогу позивача про стягнення з відповідача вартості обсягу спожитого відповідачем природного газу у лютому 2022 року відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС.

Разом з цим, суд не може погодитись із доводами позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу в повному обсязі в розмірі 7'805 грн 22 коп, за зобов`язаннями лютого 2022 року, до якої входить також вартість газу за поставлений в період тимчаасової окупації території з 24.02.2022 по 28.02.2022 обсяг 0,0620 тис. куб. м., з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 21.11.2021) тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.1 ст.3 вказаного Закону (в редакції Закону №1207-VII від 21.11.2021) передбачено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Частиною 1 статті 13 Закону №1207-VII від 21.11.2021 передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено (ч. 1 ст. 13-1 Закону №1207-VII від 21.11.2021).

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні", введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв. 24.02.2022, який у подальшому неодноразово було продовжено і який станом на теперішній час продовжує діяти.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України" від 15.03.2022 внесено зміни до ст.ст.1, 3, 9, 11, 11-1, 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, крім тих, що були зазначені у попередній редакції Закону, інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України та надра під такими територіями (п.3).

Згідно з ч.3 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.

Частиною 1 та 2 статті 13 Закону №1207-VII від 20.03.2022 передбачено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

Здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.13-1 Закону №1207-VII від 20.03.2022 положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.

Зокрема, за даними щодо остаточної алокації відборів споживача, розміщених на інформаційній платформі оператора ГТС за період з 01.02.2022 по 28.02.2022, загальний обсяг спожитого відповідачем у лютому 2022 року газу склав 0,47150 тис.куб.м.

В той же час, зі змісту даних Інформаційної платформи щодо остаточних відборів споживача з ЕІС-кодом 56XS00011RBF000Q вбачається, що поставки і споживання здійснювалося, зокрема 24.02.2022 природного газу в обсязі 0,010 тис. куб. м. та 28.02.2022 - 0,052 тис. куб. м., всього в кількості 0,06200 тис.куб.м.

Як вже зазначалося вище, місцезнаходженням відповідача згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та договору є Луганська область, смт.Станиця Луганська Щастинського р-ну, вул.5 Лінія, буд.1.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 "Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року", затверджено Перелік територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого включено, зокрема і Станично-Луганську селищну територіальну громаду Щастинського району Луганської області, на території якої зареєстрований відповідач.

Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" передбачено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" визначено, що Станично-Луганська селищна територіальна громада Щастинського району Луганської області є окупованою з 24.02.2022.

Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" Станично-Луганська селищна територіальна громада також визначена окупованою з 24.02.2022.

Отже, відносно території, на якій зареєстрований відповідач та куди поставлявся природний газ, нормативно підтверджено існуючий на 24.02.2022 факт окупації зазначеної території.

Тому, спірний період утворення боргу у цій справі (лютий 2022 року) частково охоплює час, в який за даними вказаного вище Переліку територія місцезнаходження відповідача є окупованою, що має правові наслідки згідно з чинним законодавством.

В наданих додатково поясненнях позивач посилається на те, що Закон №1207-VII до 20.03.2022 не визначав тимчасово окупованою територію місцезнаходження відповідача та не розповсюджується на правовідносини, що склалися між сторонами; позивач міг постачати природний газ 24 та 28 лютого 2022 року за відсутності заборони; для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану, дія заборони на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України; постачальник не був обізнаним про окупацію території місцезнаходження відповідача станом на 24.02.2022, крім того, неможливо було зупинити постачання природного газу через технічні особливості функціонування газотранспортної системи; також не підлягають, на переконання позивача застосуванню висновки, наведені Верховним Судом у постанові від 03.10.2025 в справі №908/1162/23 оскільки правовідносини у зазначеній справі, що переглядалася Верховним Судом та у цій справі не є подібними.

Суд зауважує про те, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглянув справу №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді - грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у м.Мелітополі (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23), де зробив наступні висновки.

Так, Об`єднана палата зазначила, що у справі №908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у ч.2 ст.13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Предметом розгляду об`єднаної палати було питання застосування ч.2 ст.13 та ч.2 ст.13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією".

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон №1207-VII у чинній редакції) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (п.1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.3).

Верховний Суд у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених п.3 ч.1 ст.3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України (п.7.20 постанови).

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у п.3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.7.21 постанови).

Аналізуючи наведені норми законодавства, Об`єднана палата зазначила, що з 07.05.2022 ані п.7 ч.1 ст. 1-1, ані п.1 ч.3 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (п. 7.22 постанови).

06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій (п. 7.23 постанови).

Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася (п.7.25 постанови).

З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст.13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України (п.7.26 постанови).

Наведеним спростовуються доводи позивача про те, що положення ст.13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не поширюються на територію місцезнаходження відповідача, яка була тимчасово окупована в період воєнного стану та на спірні правовідносини сторін; а для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану (п.3 ч. 1 ст.3 Закону), дія заборони на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

При розгляді цієї справи суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, а також у постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №910/9680/23 відповідно до положень ч.4 ст.236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

В контексті доводів позивача щодо необізнаності станом на 24.02.2022 про окупацію території та неможливість зупинення постачання природного газу через технічні особливості функціонування газотранспортної системи, суд звертає увагу на інформацію щодо остаточної алокації відборів відповідача, з якої вбачається, що постачання фактично відбувалося 24.02.2022, в подальшому 25-27 лютого 2022 року постачання не здійснювалося, 28.02.2022 постачання було відновлено.

На думку суду, зазначене свідчить про обізнаність позивача з фактом окупації території місцезнаходження відповідача та наявну технологічну можливість припинення постачання газу фактично вже з 25.02.2022.

Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача - території Станично-Луганської селищної територіальної громади, з 24.02.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також беручи до уваги положення ст.13-1 Закону №1207-VII, якою встановлено пряму заборону на переміщення послуг трубопровідним транспортом на тимчасово окуповану територію, суд дійшов висновку про те, що позивач у період з 24.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію природного газу відповідачу.

Зазначене, зокрема спростовує доводи позивача про недотримання споживачем порядку припинення постачання природного газу.

Окремо, судом також враховується, що загальновідомий у розумінні ч.3 ст.75 ГПК факт окупації території місцезнаходження і діяльності відповідача з 24.02.2022 (підтверджений у встановленому законодавством порядку) за стандартом вірогідності згідно ст.79 ГПК України зумовлює недоведеність представленими у справі доказами факт набуття з 24.02.2022 саме відповідачем права власності на відповідний обсяг природного газу та споживання ним такого газу.

Суд звертає увагу на те, що у зв`язку з перебуванням певних територій у тимчасовій окупації, оператор газорозподільних систем не може контролювати їх під час окупації та не має можливості відстежувати обсяги надходження газу до мереж в т.ч. відповідача під час окупації території, оскільки неможливо визначити від чиїх мереж здійснюється розподіл газу та куди він надходить під час окупації території; вочевидь покази по об`єктах, розташованих на окупованих територіях, неможливо визначити об`єктивно.

Зазначені обставини в даному випадку є окремою підставою для відмови в задоволенні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вартості поставленого природного газу на тимчасово окуповану територію в період з 24.02.2022 по 28.02.2022.

Тому, з огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що правомірною до стягнення з відповідача є заборгованість за вказаним договором за зобов`язаннями лютого 2022 року у розмірі саме 6'778 грн 86 коп. за наступним розрахунком.

6'778 грн 86 коп. = 0,4095 тис.куб.м. (обсяг спожитого природного газу з 01.02.2022 по 23.02.2022) х 16'554 грн 00 коп. (ціна природного газу за 1'000 куб.м. з ПДВ, враховуючи тариф на послуги з його транспортування для внутрішньої точки виходу з ГТС та коефіцієнт, що застосовується при замовленні потужності, встановлені п.4.1 договору).

В задоволенні іншої частини вимоги щодо стягнення 1'026 грн 36 коп (вартості газу, поставленого в період з 24.02.2022 по 28.02.2022 у кількості 0,062 тис.куб.м., зокрема - 0,010 тис.куб.м. 24.02.2022 та 0,052 тис.куб.м. - 28.02.2022) слід відмовити.

Суд зауважує про те, що висновки, яких дійшов суд під час розгляду цієї справи, зокрема відповідають висновкам наведеним судами апеляційної інстанції в подібних справах: у постановах Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 у справі №913/9/25, від 17.02.2026 у справі №913/504/24, від 19.02.2026 у справі №913/14/25, від 27.02.2026 у справі №913/112/25, від 12.02.206 у справі №913/569/24, від 11.02.2026 у справі №913/98/25, від 03.02.2026 у справі №913/79/25, від 02.02.2026 у справі №913/567/24, від 12.02.2026 у справі №913/161/25, від 19.01.2026 у справі №913/499/24, від 15.01.2026 у справі №913/24/25, від 23.12.2025 у справі №913/446/24, від 08.12.2025 у справі №913/501/24.

Інші доводи позивача, викладені в додаткових поясненнях щодо необхідності стягнення повної вартості поставленого природного газу в лютому 2022 року, в тому числі після 24.02.2022 (тимчасової окупації Російською Федерацією смт.Станиці Луганської - місцезнаходження відповідача) не спростовують встановлених судом обставин справи та висновків суду за результатами розгляду спору, а тому судом відхиляються.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 645 грн 37 коп., обраховані за період з 16.04.2022 по 16.01.2025, та інфляційні втрати в сумі 2'681 грн 25 коп., обраховані за період з травня 2022 року по грудень 2024 року, суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, за цією нормою ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за своєю правовою природою не є штрафними санкціями.

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17, від 18.01.2024 у справі №914/2994/22).

Отже, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Разом з тим, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями лютого 2022 року, суд дійшов висновку про наявність в них помилки в частині визначеної позивачем бази для нарахування вказаних сум.

Тому суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням саме визначеної до стягнення судом суми основного боргу за зобов`язаннями лютого 2022 року в розмірі 6'778 грн 86 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню обгрунтовано 3% річних у сумі 560 грн 51 коп., нараховані за період з 16.04.2022 по 16.01.2025, та інфляційні втрати в сумі 2'328 грн 67 коп., нараховані за період з травня 2022 року по грудень 2024 року. В іншій частині вимог слід відмовити.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1'648 грн 72 коп., обрахованої за період з 16.04.2022 по 15.10.2022, суд враховує наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частинами 1, 3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В п.7.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У зв`язку з допущеним простроченням виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 1'648 грн 72 коп., обраховану за період з 16.04.2022 по 15.10.2022.

Разом з тим, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за зобов`язаннями лютого 2022 року, суд дійшов висновку про наявність в ньому помилки в частині визначеної позивачем бази для нарахування пені.

Тому суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення суми пені з урахуванням саме визначеної до стягнення судом суми основного боргу за зобов`язаннями лютого 2022 року в розмірі 6'778 грн 86 коп.

За вказаних обставин, за допущене прострочення виконання грошового зобов`язання з відповідача обґрунтовано підлягає стягненню пеня в сумі 1'431 грн 92 коп. В іншій частині вимоги слід відмовити.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини у справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову та наявність підстав для чаткового його задоволення. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг за договором у сумі 6'778 грн 86 коп., пеня в сумі 1'431 грн 92 коп., 3% річних у сумі 560 грн 51 коп., інфляційні втрати у сумі 2'328 грн 67 коп. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому витрати зі сплати судового збору в сумі 2'103 грн 86 коп. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 232-233, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Управління Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області про стягнення 12'780 грн 56 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління Державної казначейської служби України у Станично-Луганському районі Луганської області (вул.5 Лінія, буд.1, смт.Станиця Луганська, Щастинський р-н (раніше - Станично-Луганський р-н), Луганська область, 93600, ідентифікаційний код 37983540) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вул.Шолуденка, буд.1, м.Київ, 04116, ідентифікаційний код 42399676) основний борг за договором у сумі 6'778 грн 86 коп., пеню в сумі 1'431 грн 92 коп., 3% річних у сумі 560 грн 51 коп., інфляційні втрати в сумі 2'328 грн 67 коп., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 2'103 грн 86 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду згідно положень ст.256 Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення підписано 10.03.2026.

Суддя Олена ДРАГНЄВІЧ