ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Справа № 915/1629/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС», провул. Іванівський, 5, м. Харків, 61058,

представник позивача: адвокат Бондар О.М.

електронна пошта представника: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

про: стягнення 80 170,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» звернулося до Господарського суду Миколаївської області зі сформованою в системі «Електронний суд» позовною заявою № 09-11-25 від 09.11.2025 (вх. № 15729/25 від 10.11.2025), в якій просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця Георгій Євгена Вікторовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» грошові кошти у розмірі 80 170,00 грн.

В обґрунтування позову товариство зазначає, що в межах досягнутої домовленості Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕВІС» протягом жовтня-грудня 2023 року здійснило безготівкове перерахування грошових коштів на поточний рахунок фізичної особи-підприємця Георгій Євгена Вікторовича як оплата за поставку автомобільних запасних частин на суму 80 107,00 грн. Позивач зазначає, що письмовий договір не укладався, отже у призначенні проведених позивачем відповідачеві платежів відповідні посилання відсутні. За даними позивача, незважаючи на проведену оплату, замовлені автозапчастини не були поставлені (передані) у власність позивача. Будь-які пояснення відповідач не надав, на зв`язок із позивачем не виходить.

Товариство посилається на приписи ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. При цьому, позивач також зазначає, що навіть за відсутністю договору або заперечення факту будь-яких домовленостей (правова позиція відповідача позивачеві невідома через відсутність будь-якого зв`язку з цією особою) в силу приписів статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Позивач звертався до відповідача із претензією № 01-10-17 від 17.10.2025, яку адресат не отримав, отже у відповідності до правил поштового зв`язку це поштове відправлення було повернуто відправникові. Таким чином, як зазначає товариство, вичерпавши передбачені чинним законодавством та наявні у розпорядженні способи досудового врегулювання спору, з метою відновлення порушеного права та стягнення заборгованості, позивач змушений звернутися до господарського суду із позовною заявою.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025, після усуненням позивачем недоліків позовної заяви, останню було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами; постановлено провести розгляд справи № 915/1629/25 поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану; зобов`язано позивача в 5-денний строк з дня вручення даної ухвали надати суду докази направлення відповідачу копії позовної заяви (з урахуванням усунення недоліків); встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копію ухвали було надіслано позивачу в електронний кабінет в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету одержувача 24.11.2025 о 18:30, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною довідкою. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025 у справі № 915/1629/25 позивач отримав 25.11.2025.

Копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 24.11.2025, направлена на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. 9 Лінія, 113, кв. 3, м. Миколаїв, була вручена останньому 27.11.2025, що вбачається з наявного в матеріалах справи рекомендованого відправлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором R70.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про належне повідомлення позивача та відповідача у даній справі.

01.12.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява № 28-11-25 від 28.11.2025 (вх. № 16761/25 від 01.12.2025), з якою позивачем, на виконання вимог ухвали від 24.11.2025, надано суду докази направлення відповідачу копії позовної заяви (з урахуванням усунення недоліків).

01.12.2025 до суду від представника Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича надійшла сформована в системі «Електронний суд» заява б/н від 01.12.2025 (вх. № 16774/25 від 01.12.2025) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

Суд зауважує, що відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст.165 Господарського процесуального кодексу України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» здійснило безготівкове перерахування грошових коштів у загальній сумі 80 107,00 грн на рахунок Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича.

На підтвердження наведених обставин позивачем надано до матеріалів справи платіжні інструкції:

- № 254 від 11.10.2023 на суму 20 107,00 грн (призначення платежу: «оплата за автозапчастини»);

- № 314 від 04.12.2023 на суму 30 000,00 грн призначення платежу: «оплата за автозапчастини»);

- № 316 від 07.12.2023 на суму 30 000,00 грн призначення платежу: «оплата за автозапчастини»).

Крім того, на підтвердження здійснення відповідних платежів позивачем також надано до матеріалів справи банківську виписку обслуговуючого банку позивача (Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»).

Позивач зазначає, що відповідач жодним чином не заперечив отримання ним грошових коштів від позивача як оплати за автомобільні запасні частини, не вказував про будь-яке помилкове перерахування грошових коштів, тощо.

У подальшому, з метою досудового врегулювання спору, 18.09.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» направило на адресу Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича претензію про сплату заборгованості на суму 80 107,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вказана претензія, направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 772), адресату не була вручена та, відповідно до даних трекінгу поштових відправлень з офіційного вебсайту Акціонерного товариства «Укрпошта», була повернута відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Судом враховано, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, як зазначив суд касаційної інстанції, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 21.05.2024 року у справі № 922/4140/19.

Матеріали справи не містять доказів реагування відповідача на вказане звернення позивача, ні у формі сплати відповідних коштів, ні у формі подання будь-якої відповіді/пояснень/заперечень.

Вказані обставини спонукали позивача звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення грошових коштів.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що за змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

В статті 640 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №912/1883/17.

За такого, суд зауважує, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).

Судом взято до уваги доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» та Фізичною особою-підприємцем Георгієм Євгеном Вікторовичем було досягнуто усної домовленості про придбання позивачем у відповідача деталей для автотранспорту, поставка яких мала бути суто одноразовою. За такого, позивач виснує про те, що в даному випадку цих спірних правовідносин усна форма договору не виключається та відповідає умовам ч. 1 ст. 206 Цивільного кодексу України, відповідно до якої усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Водночас, суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів існування між сторонами домовленостей (ані в усній, ані в письмовій формі) щодо придбання позивачем у відповідача товару, так само і не містять доказів вчинення сторонами конклюдентних дій, спрямованих на укладання договору.

Так, з матеріалів справи дійсно вбачається здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» перерахування грошових коштів на рахунок Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича, відповідну обставину суд вважає встановленою. Разом із тим, жодних зустрічних дій відповідачем на користь позивача не здійснювалось, доказів іншого матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи надані до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що між сторонами не укладався договір поставки (купівлі-продажу), зокрема й у спрощений спосіб, а отже в даному випадку, з урахуванням відсутності доказів здійснення повернення сплачених коштів, останні слід вважати безпідставно набутим (утриманим) майном.

При цьому, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Основна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд наголошує, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим: (а) застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; (б) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; (в) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; (г) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Належним та ефективним способом захисту є лише той, який спрямований саме на ті правові наслідки, які захищають право.

Системний аналіз ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 5 Господарського процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що вимога про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права та інтересу, який не суперечить закону, має бути викладена у позовній заяві, а саме має бути відображена (конкретно сформульована) у змісті позовних вимог, саме це є первинною підставою для застосування судом матеріально-процесуального інструментарію закону. Інакше суд позбавляється процесуальної можливості застосувати його та визначити ефективний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного приватного права та інтересу, який не суперечить закону.

В кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.01.2022 у справі № 143/591/20.

Крім того, зі змісту постанови Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №917/1739/19 вбачається, що процесуально-правовий аспект захисту права включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але й необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

При цьому, суд враховує принцип jura novit curia («суд знає закони»). Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

За змістом правових висновків, наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, суди, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального й процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватися під час вирішення спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не приводить до зміни предмета позову та/або вибраного позивачем способу захисту.

Отже, з урахуванням того, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача перерахованих останньому грошових коштів, у даній справі підлягали встановленню підстави набуття відповідачем таких коштів, тобто в порядку виконання договірного зобов`язання або за відсутності правової підстави, оскільки договірний характер правовідносин, за відсутності їх припинення (розірвання тощо) виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зі змісту поданого позову чітко вбачається намір позивача як особи, яка сплатила кошти, повернути їх у зв`язку з неможливістю домогтися такого повернення від відповідача в добровільному порядку. Зважаючи на викладені вище висновки суду щодо недоведеності виникнення між позивачем та відповідачем договірних відносин, вбачається факт безпідставного утримання відповідачем грошових коштів у сумі 80 107,00 грн, перерахованих Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» згідно платіжних інструкцій № 254 від 11.10.2023, № 314 від 04.12.2023, № 316 від 07.12.2023, що не заперечено та не спростовано відповідачем, а відтак позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Суд зауважує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Так, за правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги задоволення позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору у даній справі підлягають покладенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 165, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Георгія Євгена Вікторовича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКОМ-ШЛЯХ-СЕРВІС» (Україна, 61058, Харківська обл., місто Харків, провулок Іванівський, будинок 5, будівля Г-2, кімната 13; ) грошові кошти у розмірі 80 170,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.03.2026.

Суддя Н.О. Семенчук