ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/4549/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Хорішко О.М.,

відповідача: не з`явились,

третьої особи-1: Хорішко О.М.,

третьої особи-2: Хорішко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Семереньки"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025

та рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025

у справі № 910/4549/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Семереньки"

до Аграрного фонду

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Гутянський елеватор",

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Кононівський елеватор"

про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Семереньки» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про розірвання договору зберігання складського зерна № 40/11 від 08.04.2011 та зобов`язання відповідача з особі ліквідаційної комісії забрати майно, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, що зберігається за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91А на підставі: складської квитанції № 99 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 330055) на 0,436 тон пшениці 3 класу (гр. А), 2010 року врожаю; складської квитанції №105 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 330056) на 231,785 тон жита 3 класу, 2011 року врожаю; складської квитанції № 106 від 18.09.2019 (бланк складської квитанції БА № 158875), на 897,861 тон жита 3 класу, 2012 року врожаю.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за спірним договором, чим порушуються права позивача, що є підставою для розірвання спірного договору на підставі ст.ст. 611, 651 ЦК України та зобов`язання відповідача в особі ліквідаційної комісії забрати майно, передане на зберігання за спірним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2025 про відкриття провадження у справі № 910/4549/25 залучено до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гутянський елеватор» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кононівський елеватор».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 (суддя Щербаков С.О.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 (колегія суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий, Ходаківська І.П., Демидова А.М.), у задоволенні позову відмовлено.

Судами обох інстанцій встановлено, що 08.04.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гутянський елеватор» (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна №40/11, відповідно до якого поклажодавець зобов`язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, кукурудзи (об`єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.3.2 договору поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку, визначеному п. 3.1.4 договору.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки відшкодування витрат по зберіганню проводяться в грошовій формі з урахуванням податку на додану вартість. Відшкодування витрат по зберіганню зернового складу здійснюється поклажодавцем за рахунок бюджетних коштів.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань у повному обсязі (п. 8.1 договору в редакції додаткового договору від 31.12.2024)

В подальшому, між ТОВ «Гутянський елеватор» та Аграрним фондом було укладено ряд додаткових договорів від 31.12.2011, від 11.07.2011, від 31.03.2014, від 30.04.2014, від 31.05.2014 та від 31.12.2014 до договору складського зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011, якими вносились зміни та доповнення до вказаного договору (зокрема, щодо строку його дії та порядку розрахунків).

Зерно зберігалось у зерносховищах за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а.

15.02.2019 між ТОВ «Гутянський елеватор» (продавець) та ТОВ «Агрофірма «Семереньки» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнарук Н.В., зареєстрований в реєстрі за №33, предметом якого є купівля-продаж нерухомого майна - комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а.

Крім того, 15.02.2019 ТОВ «Гутянський елеватор» (продавець) та ТОВ «Агрофірма «Семереньки» (покупець) складено та підписано акт приймання-передачі нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2019, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнарук Н.В., зареєстрований в реєстрі за №33, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність об`єкти, зазначені у даному акті, а саме: комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а.

Право власності на вказаний комплекс було зареєстровано за позивачем 15.02.2019 (відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності).

Також, з матеріалів справи вбачається, що за актом приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 ТОВ «Гутянський елеватор» передало ТОВ «Агрофірма «Семереньки» на зберігання сільськогосподарську продукцію, що належить поклажодавцю - Аграрному фонду та перебуває на території зернового складу за адресою: 62132, Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Губарівка, буд. 91а, для подальшого зберігання, а саме:

1) пшениця 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг;

2) жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг;

3) жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг.

Так, позивачем було виписано відповідачу складські квитанції на вищевказаний залишок зерна: №99 від 18.09.2019 (пшениця 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг); №105 від 18.09.2019 (жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг) та №106 від 18.09.2019 (жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг).

Позивач зазначає, що відбулась фактична заміна одного зберігача на іншого - ТОВ «Агрофірма «Семереньки», посилаючись на обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва 27.04.2022 у справі №910/14690/21 про стягнення заборгованості за послуги зберігання.

Проте відповідачем не виконано рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 у справі № 910/14690/21, між позивачем та відповідачем продовжують існувати правовідносини, що виникли на підставі договору зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011.

25.07.2022 Міністерством аграрної політики та продовольства України видано наказ № 491 «Про ліквідацію Аграрного фонду», про що 02.08.2022 у газеті «Голос України» оприлюднено оголошення.

Позивач зазначає, що 07.04.2023 ним було направлено відповідачеві вимогу вих №25 від 07.04.2023 про погашення заборгованості.

Крім того, 12.09.2023 позивачем на адресу ліквідаційної комісії відповідача було надіслано лист № 65 від 12.09.2023, з вимогою про вжиття заходів щодо інвентаризації майна юридичної особи, що припиняється та відвантажити зерно з зернового складу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист.

Відповідач на вищезазначений лист відповіді не надав.

Як вказує позивач, на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем складає 1 313 814, 81 грн, зерно врожаю 2010 року продовжує перебувати за адресою Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а, проте для ТОВ «АФ «Семереньки» суттєво змінились обставини, які унеможливлюють подальше надання послуг із зберігання.

Так, 31.03.2025 право власності на нерухоме майно за адресою Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а перейшло до ТОВ «Кононівський елеватор», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №420431903 від 31.03.2025.

Відтак, позивач вказує, що не може забезпечити зберігання зерна, оскільки не має належної матеріально-технічної бази для здійснення діяльності по зберіганню зерна.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що за період фактичного зберігання зерна позивачем, відповідач не вчинив жодних дій, направлених на вивезення зерна з зернового складу. Вже понад 14 років воно знаходиться на зберіганні, а тому потребує постійного коштовного обробітку для знищення шкідників. Поведінка відповідача вказує на те, що він втратив інтерес до своєї власності, витрат на зберігання не несе, у зв`язку з чим позивач просить суд розірвати договір зберігання складського зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011, що діє між ТОВ "Агрофірма "Семереньки" та Аграрним фондом, а також зобов`язати Аграрний фонд забрати майно, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, що зберігається за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н., с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91а на підставі: складської квитанції № 99 від 18 вересня 2019 року (бланк складської квитанції БА № 330055) на 0,436 тон пшениці 3 класу (гр. А), 2010 року врожаю; складської квитанції № 105 від 18 вересня 2019 року (бланк складської квитанції БА № 330056) на 231,785 тон жита 3 класу, 2011 року врожаю; складської квитанції № 106 від 18 вересня 2019 року (бланк складської квитанції БА № 158875), на 897,861 тон жита 3 класу, 2012 року врожаю.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що позивач не є стороною чинного договору, а умови, визначені п. 7.1 та положення ч. 3 ст. 938 ЦК України надають право саме третій особі-1 вимагати від відповідача забрати сільськогосподарську продукцію передану на зберігання, а не позивачу, оскільки зміна зберігача за чинним договором, укладеним між третьою особою-1 та відповідачем, не відбулась. За висновком суду першої інстанції позивачем не доведено порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду із даним позовом.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування ст.ст. 651-654, 938, 943 ЦК України та вказує, що суди не надали оцінки факту зміни зберігача у зобов`язанні, що підтверджується наявними у справі первинними документами та актами приймання-передачі. Скаржник вважає, що оскільки прийняв майно та видав складські документи, він набув статусу «нового зберігача» у розумінні ст. 943 ЦК України. Крім цього, суди помилково ігнорували преюдиційні обставини, встановлені у справі № 910/14690/21, де роз`яснено правову конструкцію тристоронніх відносин за участю первісного та нового зберігача. Відтак, заперечення факту виникнення прав та обов`язків позивача щодо зберігання зерна відповідача суперечить фактичним обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах в контексті набуття позивачем права на розірвання договору зберігання в судовому порядку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.03.2026 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 23.02.2026.

До Касаційного господарського суду 20.02.2026 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків та помилковість доводів скаржника. Також просить проводити судове засідання без участі представника.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Тобто надання висновку в порядку п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України потребує не лише констатації самої відсутності такого висновку Верховного Суду, а й доведення релевантності норми права, щодо якої запитується висновок, до фактичних обставин справи. Касаційне провадження за цією підставою спрямоване на усунення прогалин у правозастосуванні щодо норм, які мали бути застосовані судами попередніх інстанцій для ухвалення законного рішення. Якщо суди першої та апеляційної інстанцій правомірно не застосовували певну норму (оскільки вона не входила до предмета доказування), відсутність висновку щодо неї не є підставою для касаційного перегляду.

За ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Конституції України, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі №924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі №910/11383/23.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

У наведеній постанові зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статей 13, 74 ГПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Тобто на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі №910/11884/24.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

За статтею 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Зберігач має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду.

Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов`язаний своєчасно повідомити поклажодавця.

У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання.

Водночас колегія суддів зауважує, що ст. 943 ЦК України регулює питання виконання обов`язку, а не переходу прав та обов`язків. Передача речі іншій особі (новому власнику складу) є лише залученням третьої особи до фактичного тримання речі.

При цьому ЦК України не містить норми щодо автоматичного переходу прав та обов`язків зберігача до нового власника нерухомості (на відміну, наприклад, від ст. 770 ЦК України у договорі найму, де прямо вказано, що у разі зміни власника речі права та обов`язки наймодавця переходять до нового власника).

Відповідно до ч. 3 ст. 943 ЦК України саме первісний зберігач продовжує нести повну відповідальність перед поклажодавцем за схоронність речі. Це означає, що правовий зв`язок «поклажодавець - первісний зберігач» залишається нерозірваним. Новий власник складу в контексті ст. 943 ЦК України виступає лише як фактичний виконавець - у нього не виникає самостійного права на розірвання основного договору, оскільки він не є його стороною.

Тобто первісний зберігач залишається відповідальною стороною за договором, саме він зберігає статус сторони (зберігача) і саме він має право звертатися з позовом про розірвання договору.

Судами обох інстанцій встановлено, що договір складського зберігання зерна №40/11 від 08.04.2011 укладено саме між ТОВ «Гутянський елеватор» (зерновий склад) та Аграрним фондом (поклажодавець).

03.07.2019 між відповідачем (поклажодавцем), ТОВ «Гутянський елеватор» Гутянська дільниця та філією «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» складено акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції, за яким Сторонам 2 передала Стороні 3 (Зерновий склад) на зберігання сільськогосподарську продукцію, що належить Поклажодавцю та перебуває на території Зернового складу за адресою: 62132, Харківська область, Богодухівський район, село Губарівка, вул. Гутянська, будинок номер 91-А для подальшого зберігання, а саме: пшеницю 3-го класу (урожай 2010 року) вагою 436 кг; вологість 13,6, сміт. 1,0; жито 3-го класу (урожай 2011 року) вагою 231785 кг, вологістю 12,54, сміт. 2,0; жито 3-го класу (урожай 2012 року) вагою 897861 кг, вологістю 13,32, сміт. 1,44.

За вказаним актом Філія «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» взяла на себе зобов`язання по зберіганню продукції за умовах спірного Договору (пункт 3 Акта приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019).

При цьому акт приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 зі сторони відповідача не підписано. Доказів запрошення відповідача для засвідчення передачі сільськогосподарської продукції третьою особою-1 Філії «Гутянський елеватор» ТОВ «АФ «Семереньки» матеріали даної справи не містять.

У письмових поясненнях третя особа-1 зазначила, що листом-повідомленням № 210 від 20.09.2019 у відповідності до вимог ч. 2 ст. 943 ЦК України повідомила відповідача про передачу залишків зерна на зберігання іншій особі - філії «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» у зв`язку з неможливістю виконувати свої зобов`язання із зберігання зерна через відсутність активів для надання послуг зберігання. Зазначений лист-повідомлення відправлено на адресу відповідача рекомендованим листом, що підтверджується поштовою квитанцією від 23.09.2019 № 112, та отриманий відповідачем 25.09.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте доказів на підтвердження відправлення листа - повідомлення №210 від 20.09.2019 відповідачу та його отримання останнім, третя особа-1 до матеріалів даної справи не надала.

Отже, передання третьою особою-1 за актом приймання-передачі сільськогосподарської продукції від 03.07.2019 на зберігання сільськогосподарської продукції іншій особі - філії «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки» за приписами ч. 3 ст. 943 ЦК України не зумовило втрату чинності спірного договору, укладеного між відповідачем та третьою особою-1, відповідальної перед відповідачем, як поклажодавцем, за дії позивача, якому вона передала на зберігання сільськогосподарську продукцію.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи приписи ч. 3 ст. 943 ЦК України, невнесення змін до спірного договору шляхом укладення додаткової угоди між позивачем, відповідачем та третьою особою-1 щодо заміни зберігача з третьої особи -1 на позивача, не свідчить про припинення зобов`язань третьої особи -1 перед відповідачем за спірним договором. Отже, зміна зберігача за спірним чинним договором не відбулась та не свідчить про наявність у позивача права на розірвання у судовому порядку спірного договору, укладеного між третьою особою-1 та відповідачем.

Як слушно зауважили суди обох інстанцій, позивач на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2019 придбав у третьої особи-1 нерухоме майно - комплекс, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Богодухівський р-н, с. Губарівка, вул. Гутянська, буд. 91-А, шляхом укладення 15.02.2019 договору купівлі-продажу нерухомого майна з ТОВ «Гутянський елеватор» та набув права власності на вказане нерухоме майно. За складськими квитанціями №99 від 18.09.2019, №105 від 18.09.2019 та №106 від 18.09.2019 сільськогосподарську продукцію прийнято на зберігання філією «Гутянський елеватор» ТОВ «Агрофірма «Семереньки», яка є відокремленим підрозділом позивача. При цьому доказів зміни зберігача за спірним чинним договором шляхом укладення додаткової угоди між позивачем, відповідачем та третьою особою матеріали даної справи не містять.

Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №920/418/19).

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відсутність у позивача права на розірвання спірного чинного договору у судовому порядку, за яким позивач не є стороною, і положення п. 7.1 та ч. 3 ст. 938 ЦК України надають право саме третій особі-1 вимагати від відповідача забрати сільськогосподарську продукцію передану на зберігання, а не позивачу.

Враховуючи викладене, за результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень, а відтак підстави для їх скасування відсутні.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Семереньки" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 у справі № 910/4549/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.