РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.02.2026Справа № 910/12462/25
За позовом керівника Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2) фізичної особи-підприємець Скуза Ігоря Васильорича,

3) Комунального закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій»

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022 та зобов`язання повернення нерухомого майна

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Дубина Т.М.

представники учасників справи:

від прокуратури: Бондарчук І.П.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Тетерятник О.В.;

від відповідача-2: Журавльов М.М.;

від відповідача-3: Попруга Н.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Голосіївської окружної прокуратури міста Києва інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - відповідач-1), Фізичної особи-підприємець Скуз Ігоря Васильорича (надалі - відповідач-2), Комунального закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (надалі - відповідач-3) про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022 та зобов`язання повернути нерухоме майно.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.8, 53, 131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 2, 5, 10, 15, 79, 80 Закону України «Про освіту», ст. 3, 17 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», ст. 15, 16, 203, 215, 216, 327 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що договір оренди нерухомого майна, яке належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022 не відповідає вимогам частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» в частині використання комунального майна не за цільовим призначенням, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України та як наслідок, зобов`язання орендаря повернути орендоване нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/12462/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 04.11.2025.

28.10.2025 від представника відповідача-1 надійшли відзив на позов та доповнення до відзиву, у яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що при укладенні договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022 сторонами дотримано всіх вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України в силу чого оспорюваний правочин не суперечить законодавству України. При цьому, звертає увагу суду на те, що коледж тривалий час співпрацює із орендарем, забезпечуючи навчальний процес закладу освіти, організацію виробничого навчання та виробничої практики учнів, а орендна плата, яка сплачується відповідачем-2 є джерелом фінансування закладу освіти і використовується виключно для фінансування освітньої діяльності, передбаченої статутом коледжу, а тому перебування приміщень в оренді забезпечує ефективне та раціональне використання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва.

29.10.2025 від представника відповідача-1 надійшли доповнення до відзиву.

31.10.2025 від представника відповідача-3 надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позов прокурора є безпідставним та поданий без повноважень, визначених Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру». Відсутні обставини порушення інтересів держави, а також ознаки бездіяльності органу місцевого самоврядування.

03.11.2025 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

У підготовче засідання 04.11.2025 з`явились прокурор, представники позивача та відповідачів 1-3 в засідання не з`явились, у суду відсутні відомості належного повідомлення відповідачів 2 і 3 про дату, час та місце проведення засідання. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відзив на позов відповідача-1 від 28.10.2025. Також суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи доповнення до відзиву відповідача-1 від 28.10.2025 та 29.10.2025. Крім цього, суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відзив на позов відповідача-3 від 31.10.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 відкладено підготовче засідання на 19.11.2025.

10.11.2025 від представника прокуратури надійшли відповідь на відзив відповідача-1 та відповідь на відзив відповідача-3.

13.11.2025 від представника відповідача-2 надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що з урахуванням особливостей законодавчого регулювання та функціонування виконавчого органу Київської міської ради в особі Київської міської державної адміністрації прокурор мав би довести, що він діє в інтересах Київської міської державної адміністрації, як державного органу виконавчої влади, до компетенції якого і належать питання управління комунальним майном відповідно до закону. Стверджує, що статтею 25 Закону України «Про професійно-технічну освіту», який був чинним станом на дату укладання оскаржуваного договору не вимагав освітньої ліцензії у Відповідача - 2 на участь в організації навчального процесу, а діючий Закон «Про професійну освіту» імперативно визначає, що провадження освітньої діяльності у сфері неформальної освіти, в тому числі навчання на виробництві, не потребує ліцензування (частина 8 статті 47 Закону), відповідно до частини 1 статті 44 Закону професійне навчання на робочому місці (на виробництві) не підлягає ліцензуванню. Крім того, звертає увагу суду на те, що у випадку задоволення позову, відповідач-1 зобов`язаний буде повернути відповідачу-2, щонайменше, отриману за договором оренди плату, вартість поліпшень, які вже надійшли до бюджету міста Києва, а відповідач-3 повинен компенсувати відповідачу-2 вартість послуг по проведенню навчальної практики, теж за рахунок бюджету міста Києва.

Також 13.11.2025 від представника відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

У підготовче засідання 19.11.2025 з`явились прокурор та представники відповідачів 1-2, представники позивача та відповідача-3 в засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача-3 від 10.11.2025. Також суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача-1 від 10.11.2025. Крім цього, суд протокольною ухвалою, з урахуванням думки представників прокуратури та відповідача-1, долучив до матеріалів справи відзив відповідача-2 від 12.11.2025, який надійшов до суду 13.11.2025. Також у підготовчому засіданні представник прокуратури заявила усне клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату для надання часу на підготовку відповіді на відзив відповідача-2, яке суд протокольною ухвалою задовольнив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 відкладено підготовче засідання на 02.12.2025.

25.11.2025 від представника прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача-2.

02.12.2025 від представника відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив прокуратури.

03.12.2025 від представника прокуратури надійшли заперечення на клопотання відповідача-2 про застосування строків позовної давності.

У підготовче засідання 03.12.2025 з`явились прокурор та представники позивача і відповідачів 1-2, представник відповідача-3 в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. У підготовчому засіданні прокурор заявила усне клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив відповідача-2 від 21.11.2025, яке суд, з урахуванням думки представників сторін, протокольною ухвалою задовольнив, поновив прокуратурі строк на подання відповіді на відзив відповідача-2 та долучив подану 21.11.2025 відповідь на відзив відповідача-2, яка надійшла до суду 25.11.2025, до матеріалів справи. Також суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи заперечення відповідача-2 від 01.12.2025 на відповідь на відзив прокуратури від 21.11.2025, які надійшли до суду 02.12.2025. Крім цього, суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи заперечення прокуратури від 03.12.2025 на клопотання відповідача-2 про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2025, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливості надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2025.

15.12.2025 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату.

Так, у період з 15.12.2025 по 17.12.2025 суддя Карабань Я.А. перебувала на лікарняному, а тому судове засідання призначене на 16.12.2025 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 відкладено судове засідання в справі на 27.01.2026.

23.01.2026 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату.

Так, у період з 26.01.2026 по 30.01.2026 суддя Карабань Я.А. перебувала на лікарняному, а тому судове засідання призначене на 27.01.2026 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 відкладено судове засідання в справі на 24.02.2026.

24.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату.

У судове засідання 24.02.2026 з`явились прокурор та представники відповідачів 1-3, представник позивача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Прокурор у судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представники відповідачів 1-3 заперечували проти задоволення позову.

У судовому засіданні 24.02.2026 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради № 575/575 від 07.07.2016 надано згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва цілісних майнових комплексів професійно-технічних та інших навчальних закладів, що належать до державної власності, зокрема, Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України (пункт 24 додатку).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1847 від 25.11.2020 прийнято безоплатно до комунальної власності територіальної громади міста Києва цілісний майновий комплекс Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України (код згідно ), що розміщений на земельних ділянках площею 0,9679 га на вул. Набережно-Корчуватській, 78 і 4,1388 га на Столичному шосе, 98-А (кадастрові номери :90:103:0014 і :90:119:0027).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 385 від 24.02.2021 затверджено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України, що розміщений на земельних ділянках за адресами: м. Київ, Голосіївський район, вул. Набережно-Корчуватська, 78 та м. Київ, м. Київ, Голосіївський район, Чапаєвське шосе, 98, до комунальної власності територіальної громади м. Києва

До переліку цілісного майнового комплексу Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України, що безоплатно приймаються до комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до вищенаведеного розпорядження, включено блок теоретичних занять, навчальні майстерні, об`єкт житлової нерухомості: загальною площею 5 322,2 кв.м, адреса: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 78 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - індексний номер витягу 88253293 від 25.05.2017; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), до складу якого входять навчальні майстерні літ. «Б» - 2 453,2 кв.м.

У подальшому рішенням Київської міської ради № 2733/2774 від 07.10.2021 «Про реорганізацію шляхом перетворення» Навчально-науковий центр професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України реорганізовано шляхом перетворення в комунальний заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій. Вважати комунальний заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України.

Відповідно до пункту 1.1 Статуту комунального закладу професійної (професійно- технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій», затвердженого розпорядженням Київського міського голови № 246 від 28.03.2023, Комунальний заклад професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» є закладом професійної (професійно-технічної) освіти третього (вищого) рівня, що здійснює первинну професійну підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», як правило з числа учнів / випускників закладів загальної середньої освіти та підготовку за спеціальностями освітньо-професійного ступеня «фаховий молодший бакалавр», на основі професійної (професійно-технічної) освіти, з урахуванням раніше визнаних результатів навчання. Заклад освіти може здійснювати професійне (професійне-технічне) навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації працюючих робітників і незайнятого населення.

Засновником Закладу освіти є Київська міська рада. Власником Закладу освіти є територіальна громада міста Києва від імені якої виступає Київська міська рада (пункт 1.2 Статуту).

Заклад освіти є юридичною особою публічного права та бюджетною установою, що належить до сфери управління Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (пункт 1.5 Статуту)).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності комунального закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» за КВЕД є 85.32 професійно-технічна освіта.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером витягу 294155144 від 11.01.2022 за номером об`єкта нерухомого майна № 000 за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 78 зареєстровано об`єкт нерухомого майна: блок теоретичних занять, навчальні майстерні - блок теоретичних занять літ. «А» загальною площею 2 869 кв.м та навчальні майстерні літ. «Б» загальною площею 2 453,2 кв.м, форма власності - комунальна, власник - Київська міська рада.

Наказом Департаменту комунальної власності м. Києва № 258 від 27.07.2023 вказане майно закріплено на праві оперативного управління за комунальним закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій», що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, згідно з додатком (номер запису відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав за індексним номером 344225276 від 25.08.2023 про інше речове право № 51502922 від 18.08.2023).

04.06.2021 до Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України звернувся з листом №2 (т.1, а.с. 119) фізична особа-підприємець Скуз Ігор Васильорич (відповідач-2) про намір взяти майно в оренду, а саме частину приміщення навчальної майстерні загальною площею 94, 3 кв. м, розміщене за адресою: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78 строком на 5 років та включити даний об`єкт оренди до Переліку першого типу з метою розміщення складу для забезпечення діяльності станції технічного обслуговування автомобілів.

Листом № 063-4724 від 01.11.2022 (т.1, а.с. 120) Департамент освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (відповідач-1) повідомив відповідача-2, що Департамент не заперечує щодо оренди вищевказаного нерухомого майна, що не використовується в навчально-виробничому процесі навчального закладу.

У подальшому, Департаментом комунальної власності м. Києва в електронній торговій системі розміщено оголошення про передачу вказаного майна в оренду: (https://prozorro.sale/auction/LLE001-UA-667/).

За результатами електронного аукціону №LLE001-UA-667 23.02.2022 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (відповідачем-1), як орендодавцем, фізичною особою-підприємцем Скуз Ігорем Васильовичем (відповідачем-2), як орендарем та Навчально науковим центром професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України, як балансоутримувачем укладено договір оренди № 3570 (надалі - договір оренди) на користування нежитловими приміщеннями на першому поверсі навчальної майстерні загальною площею 94,3 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, літ. Б та обліковується на балансі Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України.

Строк дії договору 5 років з дати набрання чинності цим договором (п. 11 змінюваних умов договору).

Відповідно до п. п. 7.1. змінюваних умов договору майно передається в оренду для розміщення складу.

Пунктом 2.1. договору оренди визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акту приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем та балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.

Місячна орендна плата, визначена за результатами проведення аукціону та становить, без податку на додану вартість 10 006, 00 грн (п. 8.1 змінюваних умов договору).

Відповідно до вимог п. 4.1. договору оренди, у разі припинення договору орендар зобов`язаний звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних орендарю речей і повернути його відповідно до акту повернення з оренди орендованого майна у тому стані, у якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт то разом із таким поліпшенням/капітальним ремонтом.

Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання балансоутримувачем та орендарем акту повернення з оренди орендованого майна (п. 4.3. договору оренди).

Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна від 23.02.2022 (т.1, а.с. 104), який є додатком №1 до договору оренди, орендодавець (відповідач-1) та балансоутримувач передає, а орендар (відповідач-2) приймає у орендне користування нежитлові приміщення навчальної майстерні, що перебувають на балансі Навчально-наукового центру професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України загальною площею 94,3 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, літ. Б.

21.02.2022 між Комунальним закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (відповідач-3), як закладом освіти та фізичною особою-підприємцем Скузом Ігорем Васильоричем (відповідач-2), як підприємством було укладено типовий договір про навчально-виробничу практику, відповідно до п.1 якого, підприємство, зокрема, зобов`язується:

- надати учням, слухачам обладнані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики згідно з планом-графіком (початок - 2022 рік, кінець - 2027 рік) (п.1.1.);

- розподілити учнів, слухачів на робочі місця (самостійні робочі місця) або навчально-виробничі ділянки та призначити кваліфікованих працівників підприємства для безпосереднього керівництва виробничим навчанням та виробничою практикою з оплатою їх роботи в установленому порядку (п.1.2.);

- забезпечити учнів, слухачів виробничими завданнями, документацією, технічним обладнанням, не допускати простоїв і використання їх на роботах, що не відповідають освітнім програмам та майбутнім професіям, спеціальностям і спеціалізаціям (п.1.3.);

- надати учням, слухачам та майстрам виробничого навчання можливість користуватися лабораторіями, кабінетами, майстернями, технічною та іншою документацією, необхідною для виконання освітніх програм та відповідних завдань (п.1.5.);

- забезпечити облік виконаних кожним учнем, слухачем робіт та оплату їх праці за фактично виконаний обсяг робіт згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок (п.1.6.);

- після закінчення виробничої практики надати виробничу характеристику на кожного учня, слухача (п.1.8.).

Відповідно до пп.2.1. п.2 типового договору про навчально-виробничу практику, заклад освіти зобов`язаний подати підприємству не пізніше ніж за два тижні до початку виробничого навчання список учнів, слухачів, які направляються для проходження виробничого навчання та виробничої практики, із зазначенням прізвищ майстрів виробничого навчання навчальних груп - керівників професійно-технічної підготовки від закладу освіти, освітні програми з виробничого навчання та виробничої практики на виробництві чи в сфері послуг.

Договір набирає чинності після підписання його сторонами і діє до закінчення виробничого навчання та виробничої практики згідно з планом графіком (п.4 типового договору про навчально-виробничу практику).

На підтвердження здійснення оплат за виробничу практику відповідачем-2 долучено до матеріалів справи платіжні інструкції: 1) №77 від 16.03.2023 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «виробнича практика 50% - Компанієць Руслан Вікторович за березень 2023 р. у т.ч. ПДВ 250,00 грн»; 2) №3 від 09.05.2024 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Осипов Дмитро Олегович за квітень 2024 року»; 3) №8 від 27.05.2024 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Осипов Дмитро Олегович за травень 2024 року»; 4) №18 від 20.06.2024 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Осипов Дмитро Олегович за червень 2024 року»; 5) №54 від 04.12.2024 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Полевський Руслан Сергійович Т-3 за листопад 2024 року»; 6) №2 від 13.01.2025 на суму 1 271, 65 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Полевський Руслан Сергійович Т-3 за 12.2024»; 7) №6 від 03.02.2025 на суму 1 500, 00 грн з призначенням платежу: «оплата 50% за виробничу практику Полевський Руслан Сергійович Т-3 за 01.2025» (т.2, а.с. 54-59, 73).

01.09.2025 між Комунальним закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (відповідач-3), як закладом освіти та фізичною особою-підприємцем Скузом Ігорем Васильоричем (відповідач-2), як підприємством було укладено договір про організацію виробничого навчання.

Відповідно до п.1.1. договору про організацію виробничого навчання, цей договір визначає порядок організації та проходження студентами/слухачами закладу освіти виробничого навчання на базі підприємства, яке знаходиться за адресою: 03045, м.Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, за планом поверх-1, літ. «Б» відповідно до освітніх програм та постанови Кабінету Міністрів України №992 від 07.06.1999.

Згідно з п. 1.2. договору про організацію виробничого навчання, виробниче навчання є безоплатним, не створює трудових відносин та здійснюється виключно з освітньою метою.

Пунктами 2.1.-2.3. договору про організацію виробничого навчання визначено обов`язки підприємства, а саме:

- надати студентам, слухачам обладнані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання згідно з планом-графіком (початок - 2025 рік, кінець - 2028 рік);

- забезпечити студентів документацією, технічним обладнанням, що відповідають освітній програмі;

- надати студентам, слухачам та майстрам виробничого навчання можливість безоплатно користуватися лабораторіями, кабінетами, майстернями, технічною та іншою документацією, необхідною для виконання освітніх програм та відповідних завдань.

Відповідно до п.3.1. договору про організацію виробничого навчання, заклад освіти зобов`язаний подати підприємству не пізніше ніж за два тижні до початку виробничого навчання список студентів, слухачів, які направляються для проходження виробничого навчання, із зазначенням прізвищ майстрів виробничого навчання навчальних груп - керівників професійно-технічної підготовки від закладу освіти, освітні програми з виробничого навчання.

Договір набирає чинності після підписання його сторонами і діє до закінчення виробничого навчання згідно з планом-графіком (п.6.1. договору про організацію виробничого навчання).

Поряд з цим, прокурор зазначає, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявні відомості, що основним видом діяльності фізичної особи-підприємець Скуза Ігоря Васильорича (відповідача-2), згідно з КВЕД є 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, тобто орендар не провадить навчальної та/або освітньої діяльності та не надає освітні послуги.

Також, як зазначає прокурор, в Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності відсутні відомості про здійснення освітньої діяльності відповідачем-2.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор вказує, що відповідач-2 не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а його діяльність не була спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, оскільки комунальне нерухоме майно - частини нежитлових приміщень начальної майстерні загальною площею 94,3 кв. м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, літ. Б передано у оренду з метою розміщення складу та з метою ведення підприємницької діяльності, що жодним чином не пов`язано ні з навчальним процесом, ні із забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а відтак, у даному випадку вказане майно не могло бути передано в оренду через існування прямої заборони в ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», що є підставою для визнання договору оренди № 3570 від 23.02.2022 недійсним відповідно до вимог частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України та як наслідок, зобов`язання орендаря повернути орендоване нерухоме майно.

Враховуючи, що з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави, суд вважає за необхідне спочатку дослідити питання щодо наявності/відсутності підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом.

Так, за змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура в Україні здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

В силу частини 2 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Відповідний висновок щодо застосування вищевказаної норми права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (п.77).

В силу статті 23 вказаного Закону на прокурора покладається обов`язок попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом частини 2 статті 2, частин 1, 4, 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами як безпосередньо так і через відповіднi виконавчі органи. Територіальним громадам належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, iншi кошти та об`єкти, визначенi відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» у місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада.

Відповідно до статті 101 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.

У відповідності до статті 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Враховуючи, що спірне приміщення є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ним можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади столиці Київською міською радою, саме до компетенції ради віднесені повноваження щодо захисту порушених інтересів територіальної громади міста Києва.

Прокурор вірно звертає увагу суду на те, що пред`явлення даної позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради, яка від імені територіальної громади столиці реалізує правомочності власника комунального майна, викликане винятково захистом порушених інтересів держави, які полягають у недопущені незаконного, нецільового використання приміщень закладу освіти, збереження його матеріально-технічної бази, а також забезпечення належних умов для навчання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку здобувачів освіти, загрозі порушення вимог законодавства під час передачі в оренду майна освітнього закладу, що має наслідком порушення інтересів держави у сфері освіти, в контексті гарантування державою права дітей на безпечні і нешкідливі умови навчання, зокрема у комунальних закладах освіти.

Законне використання комунального майна беззаперечно носить суспільний та державний інтерес, а порушення майнових прав навчального закладу є причиною незабезпечення державної політики в освітній галузі в цілому.

Статтею 3 Закону України «Про професійну освіту» визначено, що державна політика у сфері професійної освіти визначається Верховною Радою України, реалізується Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що завданнями державної політики у сфері професійної освіти, зокрема, є: забезпечення конституційного права особи на здобуття професійної освіти відповідно до її інтересів та здібностей; створення правових, організаційних та фінансових умов для функціонування та розвитку системи професійної освіти; створення умов для забезпечення якості професійної освіти та якості освітньої діяльності; творення умов для реалізації закладами професійної освіти фінансової, академічної.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Підсумовуючи зазначене, звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення територіальній громаді нежитлового приміщення, користування якою здійснюється в порушення чинного законодавства.

Інтереси держави у даному випадку полягають у захисті прав дітей на отримання освіти у закладі освіти зі створеними відповідними умовами для його функціонування, зокрема, його матеріальної бази, а також створення належних, безпечних і нешкідливих умов навчання, праці та розвитку.

Бездіяльність навчального закладу щодо використання такого майна прямо кореспондується з конституційним правом громадян на отримання освіти та державним обов`язком громадянам щодо створення державою належних умов її надання громадянам та подальшого розвитку.

Відтак, позов в інтересах Київської міської ради, як безпосереднього власника спірного майна, поданий прокурором в межах наданих йому повноважень, з урахуванням специфічної структури органів місцевого самоврядування у місті Києві та з метою відновлення і дотримання інтересів держави в частині реалізації та забезпечення виконання завдань державної політики у сфері професійної освіти.

Оскільки, спірне нежитлове приміщення перебуває у користуванні інших осіб всупереч вимогам Закону, Київською міською радою на яку, як на головного розпорядника цим майном, покладено обов`язок сумлінного та добросовісного управління цим майном, забезпечення ефективного його використання та контролю за станом його збереження.

В силу того, що жодних заходів спрямованих на захист майна комунальної власності не вжито прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 зазначив, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

З урахуванням викладеного, на думку суду в даному випадку прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави, як самостійного позивача.

Також на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Голосіївська окружна прокуратура міста Києва листом від 18.06.2025 №43-5270вих-2 повідомляла Київську міську раду про намір звернутися до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022 та зобов`язання повернення нерухомого майна.

Щодо заявленої прокурором вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про освіту» (у редакції від 21.11.2021, чинній на час укладення оспорюваного договору) та ст. 3 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» (у редакції від 01.01.2021, чинній на час укладення оспорюваного договору) визначено, що до невід`ємних складників системи освіти входить зокрема професійна (професійно-технічна) освіта.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» заклад професійної (професійно-технічної) освіти - це заклад освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян у професійній (професійно-технічній) освіті, оволодінні робітничими професіями, спеціальностями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров`я.

За змістом ч. 1 ст. 79 Закону України «Про освіту», джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути: доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 1 ст. 80 Закону України «Про освіту» передбачено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Виходячи з вимог законодавства про освіту об`єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17, від 25.07.2018 у справі № 906/143/17, від 10.10.2018 у справі № 917/1934/17).

Згідно з частиною 4 статті 80 Закону України «Про освіту» (у редакції від 21.11.2021, чинній на час укладення оспорюваного договору) об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Зазначене узгоджується з пунктом 29 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою КМУ від 03.06.2020 № 483 (надалі за текстом - Порядок № 483), відповідно до якого не можуть бути використані за будь-яким цільовим призначенням такі об`єкти оренди як майно закладів освіти.

Такі об`єкти оренди можуть використовуватися лише для розміщення відповідних закладів або лише із збереженням профілю діяльності за конкретним цільовим призначенням, встановленим рішенням відповідного представницького органу місцевого самоврядування, крім випадків, що передбачають використання частини такого майна з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо такими закладами, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності таких закладів, їх працівників та відвідувачів. Зазначені об`єкти можуть також використовуватися для проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів.

Обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що перебуває в аварійному стані або не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів) або п`яти років (для об`єктів площею, що становить 500 і більше кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті, крім закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та параолімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувальних (лікувально- фізкультурних) і лікувально-профілактичних закладів.

Тобто наведені положення законодавства передбачають можливість надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладом освіти, а саме пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або з обслуговуванням учасників освітнього процесу.

У свою чергу, згідно з підпунктом 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності, затвердженого постановою КМУ № 796 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.

Отже, чинний на момент укладення оспорюваного договору Закон України «Про освіту» містить положення, якими імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачено лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Дійсно, Закон України «Про освіту» не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками. Звідси питання про те, чи пов`язані послуги, які надаються в орендованих приміщеннях, з обслуговуванням учасників освітнього процесу, суди мають вирішувати виходячи з конкретних обставин справи, однак з обов`язковим урахуванням того, що надання в оренду майна закладів освіти, в тому числі для обслуговування учасників освітнього процесу, можливе виключно у випадку, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Аналогічні усталені правові висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 906/165/17, від 11.04.2018 у справі № 911/1610/16, від 03.05.2018 у справі № 902/215/17, від 30.03.2021 у справі № 922/2712/19, від 13.10.2021 у справі № 923/1169/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 08.11.2022 у справі № 917/1090/21, від 10.01.2024 у справі № 924/391/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22, від 03.04.2024 у справі № 906/5/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23, від 22.05.2024 у справі № 906/1105/22, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 12.03.2025 у справі № 903/493/24, від 01.04.2025 у справі № 927/1687/23, від 27.08.2025 у справі № 902/941/24 зі спорів, що виникли з правовідносин, пов`язаних із визнанням недійсним договору оренди нерухомого майна, яке входить до складу об`єкта освіти, закріпленого за державним/комунальним навчальним закладом на праві господарського відання або оперативного управління, та зобов`язанням повернути вказане майно балансоутримувачу.

Верховним Судом у постанові від 25.06.2024 по справі № 923/1292/21 викладено такий висновок: «Верховний Суд звертає увагу на те, що подальше укладення орендарем та балансоутримувачем договору про надання освітніх послуг у сфері професійної освіти, за яким має проводитись підготовка і направлення на роботу до орендаря трьох випускників у 2020, 2021 та 2022 роках, а також договорів від 01.06.2020 та від 22.04.2021 про навчально-виробничу практику учнями навчального закладу, не змінює змісту оскаржуваного договору оренди № 1611-20-065 та не свідчить про дотримання положень частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» під час його укладення, адже саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна».

Схожі за змістом висновки щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди майна навчального закладу, який не містить положень щодо форми використання спірних приміщень одночасно в навчальних цілях, доступу викладачів чи студентів до орендованого майна в процесі освітньої діяльності, викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 902/51/21 зі спору, що виник із подібних правовідносин.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст.86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як «баланс вірогідностей».

Як убачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань наявні відомості, що основним видом діяльності відповідача-2 є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.

Зазначене свідчить про відсутність у діяльності відповідача-2 здійснення освітнього процесу або надання послуг пов`язаних із забезпеченням такого процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу щодо здобуття професійно-технічної освіти.

Згідно із ст. 42 Господарського кодексу України (у редакції від 12.01.2022, чинного на момент укладення договору оренди) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, навчально-виховний процес та підприємницька діяльність мають різні завдання, цілі, мету, результати і вплив на здобувачів освіти.

Крім того, підприємницька діяльність не визначена жодним з навчальних, наукових чи виховних планів навчального закладу.

Відповідно до офіційних даних, розміщених на сайті Міністерства освіти і науки України, в Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності не містяться жодні відомості про здійснення освітньої діяльності відповідача-2.

Вказане свідчить про те, що орендар в контексті положень Закону України «Про освіту» не є суб`єктом освітнього процесу, не надає освітні послуги та не є учасником освітнього процесу.

Отже, відповідач-2 не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а його діяльність не була спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, оскільки використання комунального майна, що перебуває на балансі Закладу освіти, з метою розміщення складу, ні із забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а відтак, у даному випадку вказане майно не могло бути передано в оренду через існування прямої заборони закону, а саме ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту».

Як установлено судом вище, 21.02.2022 між Комунальним закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (відповідач-3), як закладом освіти та фізичною особою-підприємцем Скузом Ігорем Васильоричем (відповідач-2), як підприємством було укладено типовий договір про навчально-виробничу практику (надалі - договір про навчально-виробничу практику від 21.02.2022), відповідно до п.1 якого, підприємство, зокрема, зобов`язується надати учням, слухачам обладнані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики згідно з планом-графіком (початок - 2022 рік, кінець - 2027 рік) (пп.1.1.).

Як убачається з пп.1.1. договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022, за вказаним договором, у відповідача-2 мали проходити навчально-виробничу практику учні, слухачі за спеціальностями 7231 «Слюсар з ремонту колісних транспортних засобів» та 7141 «Маляр».

Згідно з пп. 1.2. п.1 договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 підприємство зобов`язується розподілити учнів, слухачів на робочі місця (самостійні робочі місця) або навчально-виробничі ділянки та призначити кваліфікованих працівників підприємства для безпосереднього керівництва виробничим навчанням та виробничою практикою з оплатою їх роботи в установленому порядку.

У свою чергу, відповідачем-2 не надано суду програм навчання за вказаними спеціальностями, переліку практичних завдань, які учні, слухачі мали виконувати, на якому обладнанні/технологічні карти та як це відноситься до СТО відповідача-2, наказів про призначення кваліфікованих працівників підприємства для безпосереднього керівництва виробничим навчанням та виробничою практикою та не надано списку відповідальних осіб за практику від підприємства поіменно.

Крім цього, підпунктами 1.3., 1.5., 1.6. договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 визначено, що підприємство зобов`язується:

- забезпечити учнів, слухачів виробничими завданнями, документацією, технічним обладнанням, не допускати простоїв і використання їх на роботах, що не відповідають освітнім програмам та майбутнім професіям, спеціальностям і спеціалізаціям (п.1.3.);

- надати учням, слухачам та майстрам виробничого навчання можливість користуватися лабораторіями, кабінетами, майстернями, технічною та іншою документацією, необхідною для виконання освітніх програм та відповідних завдань (п.1.5.);

- забезпечити облік виконаних кожним учнем, слухачем робіт та оплату їх праці за фактично виконаний обсяг робіт згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок (п.1.6.).

Однак, відповідачем-2 також не надано суду виробничих завдань, освітніх програм та обліків виконаних кожним учнем, слухачем робіт, як і не надано графіків занять, переліку практичних робіт/завдань, а також не надано табелю кількості годин практичних занять.

Відповідно до пп. 1.8. п.1 договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 підприємство зобов`язується після закінчення виробничої практики надати виробничу характеристику на кожного учня, слухача.

Відповідачем-2 також не надано суду виробничих характеристик на кожного учня, слухача, які, як стверджує відповідач-2 проходили на його підприємстві навчально-виробничу практику.

Згідно з пп.2.1. п.2 договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022, заклад освіти зобов`язаний подати підприємству не пізніше ніж за два тижні до початку виробничого навчання список учнів, слухачів, які направляються для проходження виробничого навчання та виробничої практики, із зазначенням прізвищ майстрів виробничого навчання навчальних груп - керівників професійно-технічної підготовки від закладу освіти, освітні програми з виробничого навчання та виробничої практики на виробництві чи в сфері послуг.

Однак, на підтвердження реальності виконання умов договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022, ані відповідачем-2, ані відповідачем-3 не надано суду списків учнів, слухачів, які направлялися для проходження виробничого навчання та виробничої практики у відповідача-2, а також не надано ні освітніх програми з виробничого навчання та виробничої практики, які прямо передбачені умовами договору.

Отже, на підтвердження реальності виконання умов договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 суду не надано плану-графіка (пп.1.1. п.1), освітніх програм (пп.1.1 п.1, п.3.1.) із списком учнів та прізвища майстрів, наказів про розподіл і призначення керівників від підприємства (пп.1.2. п.1), журналів інструктажів (пп.1.4. п.1, п.2.2.), обліку виконаних робіт кожним учнем і оплату роботи (пп.1.6. п.1), табелі/наряди/відомості/акти/платіжні документи, первинна бухгалтерська документація (пп.1.7. п.1), а також виробничої характеристики на кожного учня, слухача (пп.1.8. п.1).

Отже із суті договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 випливає перелік доказів, які мають підтверджувати реальність надання послуг із практичних занять.

Поданий відповідачем-2 типовий договір про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 за своїм змістом є рамковим документом, який визначає загальні умови організації практики та містить численні відсилки до плану-графіка, освітніх програм, списків учнів, наказів про розподіл, журналів інструктажів, обліку виконаних робіт та виробничих характеристик (пп.1.1, 1.2, 1.4, 1.6, 1.8, 2.1-2.2). Однак жодного з перелічених документів, які підтверджують фактичне проведення практики та її обсяг, до матеріалів справи не подано.

Крім того, таблиця, як міститься в пп.1 п.1 договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 визначає терміни виробничого навчання, виробничої практики як «початок 2022 - закінчення 2027», що не містить конкретного періоду та фактично не дозволяє встановити ані дати проходження практики, ані її тривалість, ані навчальний обсяг. За відсутності плану-графіка та первинних документів такий запис має формальний характер і не підтверджує реальне виконання договору.

Ненадання суду доказів виконання договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 фактично унеможливлює перевірку реальності та змістовного зв`язку такої діяльності з освітнім процесом.

Щодо наданих відповідачем-2 на підтвердження здійснення оплат за виробничу практику за загальний період з березня 2023 року по лютий 2025 року платіжних інструкцій №77 від 16.03.2023 на суму 1 500, 00 грн, №3 від 09.05.2024 на суму 1 500, 00 грн, №8 від 27.05.2024 на суму 1 500, 00 грн, №18 від 20.06.2024 на суму 1 500, 00 грн, №54 від 04.12.2024 на суму 1 500, 00 грн, №2 від 13.01.2025 на суму 1 271, 65 грн, №6 від 03.02.2025 на суму 1 500, 00 грн (т.2, а.с. 54-59, 73), суд зазначає таке.

Так, вказані платіжні інструкції підтверджують факт перерахування коштів від платника (ФОП Скуз Ігор Васильорич) до отримувача (вказаний одержувач/код/рахунок) у певну дату на певну суму з призначенням платежу «виробнича практика 50%», однак фактично зазначені платіжні інструкції самі по собі не підтверджують реального проходження практики студентами, обсягу годин/періоду/програми, виконання договорів про практику/навчання та використання спірного приміщення саме для освітнього процесу.

Суд зазначає, що у господарському процесі платіжна інструкція фіксує факт руху грошових коштів, але без первинних документів вона не ідентифікує господарську операцію. Окрім того, немає правової підстави платежу, оскільки, призначення платежу не містить посилання на номер/дату договору або на акт/рахунок/інвойс/розрахунок або на наказ/направлення/додаток із планом-графіком.

Без цього суд позбавлений можливості встановити, що платіж зроблений саме на виконання конкретного договору, зокрема, договору про навчально-виробничу практику від 21.02.2022.

Також суд з наявних в матеріалах справи доказів не може встановити статус фізичних осіб, які вказані у платіжних інструкціях, а саме Компанійця Руслана Вікторовича, Осипова Дмитра Олеговича та Полевського Руслана Сергійовича, зокрема, відповідачем-2 не надано доказів, з яких можливо ідентифікувати хто ці особи (майстери виробничого навчання закладу освіти чи керівники практики чи працівники відповідача-2 чи взагалі сторонні особи), на якій підставі їм відповідач-2 перераховував кошти «за виробничу практику» та чим підтверджуються їх трудові/цивільні відносини і з яким підприємством.

Крім цього, щодо « 50%» за виробничу практику - суд позбавлений можливості встановити, від чого саме відповідач-2 рахував 50%, а саме від вартості робіт чи від заробітку учнів чи від оплати керівництва практикою чи від кошторису та на якій підставі здійснювалась оплата у розмірі 50% (не зазначено пункту договору або нормативно-правовий акт).

Стосовно вказівки на ПДВ («у т.ч. ПДВ 250 грн») суд не може дійти висновку, що це компенсація/винагорода за послуги/роботи, оскільки має бути: підстава нарахування (договір/рахунок/акт) та податкова інформація (хто платник ПДВ, який об`єкт оподаткування). Без первинної фінансової звітності ПДВ сам по собі не є доказом реального виконання, а є свідченням господарської операції без доказів її реальності.

У платіжних інструкціях платником зазначено - саме ФОП Скуз Ігор Васильорич, про те це також не є доказом того, що саме відповідач-2 оплачував закладу освіти/іншій установі певні послуги (керівництво практикою, організаційні витрати тощо) або перераховував кошти як частину механізму оплати праці учнів/практики, оскільки відсутні будь-які посилання на договір/рахунок/акт/калькуляція, а також табелі, відомості нарахування, облік виконаних робіт, накази, списки учнів, підтвердження допуску, результати практики.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що платіжні інструкції не доводять реальність практики. Вони доводять тільки рух коштів та не встановлюють правову підставу платежів (нема посилань на договір/рахунок/акт/розрахунок), отже неможливо ідентифікувати господарську операцію. За відсутності первинних документів, які згідно зі змістом поданих договорів мають супроводжувати проведення практики (плани-графіки, освітні програми, накази про направлення груп, списки учнів, журнали інструктажів та обліку, характеристики, акти/відомості), зазначені платіжні інструкції не є належним і достатнім доказом фактичного здійснення навчально-виробничої практики та не підтверджують використання спірного майна у зв`язку з освітнім процесом.

Крім цього, 01.09.2025 між Комунальним закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (відповідач-3), як закладом освіти та фізичною особою-підприємцем Скузом Ігорем Васильоричем (відповідач-2), як підприємством було укладено договір про організацію виробничого навчання (надалі - договір про організацію виробничого навчання від 01.09.2025).

Відповідно до п.1.1. договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025, цей договір визначає порядок організації та проходження студентами/слухачами закладу освіти виробничого навчання на базі підприємства, яке знаходиться за адресою: 03045, м.Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, за планом поверх-1, літ. «Б» відповідно до освітніх програм та постанови Кабінету Міністрів України №992 від 07.06.1999.

Згідно з п. 1.2. договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025, виробниче навчання є безоплатним, не створює трудових відносин та здійснюється виключно з освітньою метою.

Пунктами 2.1.-2.3. договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 визначено обов`язки підприємства, а саме:

- надати студентам, слухачам обладнані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання згідно з планом-графіком;

- забезпечити студентів документацією, технічним обладнанням, що відповідають освітній програмі;

- надати студентам, слухачам та майстрам виробничого навчання можливість безоплатно користуватися лабораторіями, кабінетами, майстернями, технічною та іншою документацією, необхідною для виконання освітніх програм та відповідних завдань.

У свою чергу, на підтвердження реальності виконання умов договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 відповідачем-2 не надано суду програм навчання, переліку практичних завдань, які студенти мали виконувати, освітніх програм та обліків виконаних кожним студентом робіт, як і не надано графіків занять, переліку практичних робіт/завдань а також табелю кількості годин виробничого навчання.

Відповідно до п.3.1. договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025, заклад освіти зобов`язаний подати підприємству не пізніше ніж за два тижні до початку виробничого навчання список студентів, слухачів, які направляються для проходження виробничого навчання, із зазначенням прізвищ майстрів виробничого навчання навчальних груп - керівників професійно-технічної підготовки від закладу освіти, освітні програми з виробничого навчання.

Однак, ні відповідачем-2, ні відповідачем-3 не надано суду списків студентів, які направлялися для проходження виробничого навчання у відповідача-2, а також не надано ні освітніх програми з виробничого навчання, які прямо передбачені умовами договору.

На підтвердження реальності виконання умов договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 суду не надано плану-графіка (п.2.1.), освітніх програм (п.2.2.), виробничих завдань (п.2.3.), списків студентів, які направлялися для проходження виробничого навчання (п.3.1.), журналів інструктажів (п.3.2.) наказів про призначення/закріплення майстрів виробничого навчання закладу освіти (п.3.4.).

Крім того, таблиця, яка міститься в п.2.1. договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 визначає терміни виробничого навчання, виробничої практики як «початок 2025 - закінчення 2028», що не містить конкретного періоду та фактично не дозволяє встановити ані дати проходження практики, ані її тривалість, ані навчальний обсяг. За відсутності плану-графіка та первинних документів такий запис має формальний характер і не підтверджує реальне виконання договору.

Ненадання суду доказів виконання договору про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 фактично унеможливлює перевірку реальності та змістовного зв`язку такої діяльності з освітнім процесом.

Отже, судом досліджено два договори, на які посилається відповідач-2 як на підтвердження використання спірного приміщення у зв`язку з освітнім процесом, а саме: типовий договір про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 та договір про організацію виробничого навчання від 01.09.2025.

Суд зазначає, що самі по собі договори про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 та про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 не доводять що учні, слухачі, студенти реально приходили навчально-виробничу практику у відповідача-2, реально виконували завдання, що реально проводився контроль/інструктажі, реально був облік робіт і оплата та реальний зв`язок з освітніми програмами.

Як убачається із змісту зазначених договорів, сторони визначили загальні умови організації проходження учнями/слухачами/студентами виробничого навчання та практики на базі підприємства відповідача-2, з відсиланням до планів-графіків, освітніх програм, списків учнів, призначення керівників практики, ведення обліку виконаних робіт, надання виробничих характеристик тощо.

Разом з тим, оцінюючи зазначені договори в сукупності з іншими матеріалами справи відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд виходить із такого.

Договори мають рамковий (декларативний) характер. Обидва документи встановлюють лише загальні наміри сторін щодо можливості організації практики та визначають модель поведінки сторін у разі її проведення. При цьому вони містять прямі відсилки до документів, які повинні підтверджувати реальність виконання (плани-графіки, освітні програми, накази про направлення, списки учнів, облік виконаних робіт, виробничі характеристики, журнали інструктажів тощо).

Жодного з таких документів під час розгляду справи до матеріалів справи не надано. За усталеною практикою Верховного Суду, сам по собі текст договору не є достатнім доказом фактичного здійснення передбачених ним дій, реальність правовідносин підтверджується їх виконанням та первинними документами, що фіксують перебіг і результат відповідної діяльності.

Відсутні докази будь-якого фактичного проведення виробничого навчання, зокрема, в матеріалах справи відсутні: плани-графіки проходження практики, освітні програми або робочі програми виробничого навчання, накази про направлення конкретних груп учнів, поіменні списки учнів, які проходили практику на базі відповідача-2, документи про призначення керівників практики з боку підприємства, журнали обліку відвідування, інструктажів з охорони праці, щоденники практики, відомості оцінювання, акти або інші документи, що підтверджують виконання практичних завдань, виробничі характеристики учнів.

За відсутності зазначених документів суд позбавлений можливості встановити: чи здійснювалося виробниче навчання фактично, у які періоди та в якому обсязі воно проводилося, які саме практичні завдання виконувалися, хто здійснював керівництво та контроль, чи пов`язане використання спірного приміщення з освітнім процесом.

У типовому договорі від 21.01.2022 термін виробничої практики визначено як період з 2022 по 2027 роки, а у договорі від 01.09.2025 з 2025 по 2028 роки, без конкретизації дат, обсягу годин чи календарного плану. Такий спосіб визначення строку не дає змоги суду встановити конкретний період проведення практики та не дозволяє співвіднести його із фактичним використанням майна.

З огляду на це зазначені положення мають формальний характер і не можуть вважатися належним підтвердженням реального здійснення освітньої діяльності.

Крім того, суд зазначає, що договори не містять належної конкретизації щодо використання саме спірного комунального приміщення в межах освітнього процесу, а доказів фактичного проведення в ньому виробничого навчання або практики матеріали справи не містять.

Отже, твердження відповідача-2 про використання приміщення з освітньою метою ґрунтується виключно на формальному існуванні договорів і не підтверджене жодними об`єктивними доказами їх виконання.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що подані відповідачем-2 договори про навчально-виробничу практику від 21.02.2022 та про організацію виробничого навчання від 01.09.2025 не є належними та достатніми доказами фактичного здійснення освітньої діяльності на базі підприємства та не підтверджують використання спірного майна у зв`язку з освітнім процесом.

Відсутність будь-яких первинних документів, що фіксують реальне проходження практики, свідчить про недоведеність відповідних обставин відповідачем-2.

За таких умов зазначені договори оцінюються судом як такі, що мають фіктивний характер та не спростовують доводів прокурора щодо використання спірного приміщення не за освітнім призначенням.

Одночасно, Верховний Суд в постанові від 17.01.2023 у справі № 902/51/21 зробив висновок, що договір оренди майна закладу освіти повинен містити положення щодо форми використання спірних приміщень одночасно в навчальних цілях, доступу викладачів чи студентів до орендованого майна в процесі освітньої діяльності тощо.

Усупереч викладеному, відповідно до п. п. 7.1. змінюваних умов оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022, майно передається в оренду для розміщення складу.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, зокрема, в частині визначеного відповідачем-2 виду його економічної діяльності, яка не пов`язана ні з навчальним процесом, ні з забезпеченням навчального процесу, а також враховуючи визначений в п. 7.1 змінюваних умов договору оренди цільове призначення орендованого майна, суд дійшов висновку, що сторони не дотрималися вимог статті 80 Закону України «Про освіту», що в силу положень частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним та, як наслідок, для звільнення та повернення орендованого нерухомого майна навчального закладу.

З огляду на викладене вище, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу прокурора в частині визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3570 від 23.02.2022.

Щодо заявленої прокурором вимоги про зобов`язання відповідача-2 повернути нерухоме майно.

Наслідки повернення майна за результатами визнання договору недійсним встановлені частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України. За правилами цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У пунктах 54-56 постанови від 02.09.2022 у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування статей 215, 216 Цивільного кодексу України та вказала, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно; оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа; за відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі; самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права; вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину; застосування реституції, як наслідку недійсності правочину, насамперед відновлює права учасників цього правочину; інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу; якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вимога про застосування реституції направлена на відновлення прав учасників цього правочину, які існували до моменту його вчинення; відповідна вимога може бути заявлена не тільки стороною правочину, але й іншою зацікавленою особою; учасниками реституції є сторони недійсного правочину.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 №912/1550/22.

Водночас, фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже позивач де-факто отримав у користування орендоване майно і таке користування вже ним реалізоване, водночас відповідач отримав плату (яка у зазначений спосіб є насправді компенсацією вартості того, що одержав позивач за користування об`єктом оренди) за погодженою сторонами ціною, яка є дійсною на момент звернення орендаря з позовом про таке відшкодування, а законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції.

Специфіка правовідносин за договором оренди полягає в тому, що здійснити подвійну реституцію в разі недійсності (нікчемності) такого правочину, зважаючи на закладений у частині 1 статті 216 Цивільного кодексу України зміст, у спірних правовідносинах із дотриманням принципів рівноправності, пропорційності, справедливості неможливо.

Отже, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір є недійсним з моменту його вчинення, а зобов`язання (права та обов`язки) за цим недійсним (нікчемним) правочином - припиняються на майбутнє (що узгоджується зі змістом вимог статті 236 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.04.2025 у справі № 910/9652/23.

З огляду на викладене вище, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу прокурора в частині зобов`язання відповідача-2 повернути нерухоме майно.

Щодо заяви відповідача-2 про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (надалі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».

04.09.2025 в набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).

Матеріалами справи встановлено, позовна заява пред`явлена до суду - 06.10.2025, з урахуванням викладеного, враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, поданий позов є таким, що пред`явлений в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених статтею 267 Цивільного кодексу України.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачами 1-3 не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокурором, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються відповідачів.

Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності № 3570 від 23.02.2022 укладений між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), фізичною особою-підприємцем Скузом Ігорем Васильовичем та Навчально-науковим центром професійно-технічної освіти Національної академії педагогічних наук України на орендне користування нежитловим приміщенням на першому поверсі навчальної майстерні загальною площею 94,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 78, літ. Б.

3. Зобов`язати фізичну особу-підприємця Скуза Ігоря Васильовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) повернути Комунальному закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київському професійному коледжу автотранспортних технологій» (03045, місто Київ, вулиця Столичне шосе, будинок 98-А, ідентифікаційний код 26125035) за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежитлове приміщенням на першому поверсі навчальної майстерні загальною площею 94,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Набережно- Корчуватська, 78, літ. Б.

4. Стягнути з Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 10, ідентифікаційний код 19020407) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вул. Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2 018 (дві тисячі вісімнадцять) грн 66 коп судового збору.

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця Скуза Ігоря Васильовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вул. Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2 018 (дві тисячі вісімнадцять) грн 66 коп судового збору.

6. Стягнути з Комунального закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж автотранспортних технологій» (03045, місто Київ, вулиця Столичне шосе, будинок 98-А, ідентифікаційний код 26125035) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вул. Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2 018 (дві тисячі вісімнадцять) грн 66 коп судового збору.

7. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

8. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 03.03.2026.

Суддя Я.А.Карабань