ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 922/2331/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн" - адвоката Лєщинського К.Д. (ордер ВІ № 1254137 від 29.10.2024),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Куп`янський" - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Куп`янський" (далі - М`ясокомбінат)

на рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2024 (суддя Лавренюк Т.А.),

додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 (суддя Лавренюк Т.А.) та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 (головуючий суддя Терещенко О.І., судді: Тихий П.В., Слободін М.М.)

у справі № 922/2331/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Енерджі Юкрейн" (далі - Товариство)

до М`ясокомбінату

про стягнення 2 317 080,30 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до М`ясокомбінату про стягнення 2 317 080,30 грн заборгованості, з яких: 1 679 011,45 грн основного боргу, 52 475,05 грн інфляційних втрат, 48 369,33 грн 3% річних та 537 224,47 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу від 10.02.2022 № С-10/02/2022-3 (далі - Договір) в частині здійснення своєчасної та повної оплати за електричну енергію, спожиту у червні 2023 року.

Господарський суд Харківської області:

- у рішенні від 12.09.2024 позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача 1 679 011,45 грн основного боргу, 48 369,33 грн 3% річних, 52 475,02 грн інфляційних втрат; відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 537 224,47 грн пені;

- у додатковому рішення від 19.09.2024 задовольнив частково заяву позивача про ухвалення додаткового рішення; стягнув з відповідача на користь позивача 19 587,72 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки суду першої інстанції по суті спору мотивовані тим, що факт порушення відповідачем умов Договору та наявність у нього заборгованості за спожиту електричну енергію у червні 2023 року на суму 1 679 011,45 грн доведений позивачем та підтверджений матеріалами справи. Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, суд визнав їх арифметично правильними. Разом з тим суд відмовив у стягненні пені, вказавши що на період дії в країні воєнного стану зупинено нарахування штрафних санкцій з огляду на постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану" від 25.02.2022 № 332.

За висновками місцевого господарського суду у додатковому рішенні заявлені до стягнення позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 500,00 грн відповідають критеріям визначення та розподілу судових витрат, втім розмір таких витрат (з огляду на часткове задоволення позовних вимог) суд визначив пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Східний апеляційний господарський суд у постанові від 08.01.2025 залишив без змін рішення суду першої інстанції від 12.09.2024 та додаткове рішення місцевого господарського суду від 19.09.2024.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, в тому числі з наведеним в рішенні по суті спору, додатково зазначивши, що відповідач не вчинив дій щодо повідомлення позивача про припинення користування електричною енергією в порядку, передбаченому пунктом 4.27 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ), а тому зобов`язаний здійснити оплату спожитої у червні 2023 року електричної енергії.

У поданій касаційній скарзі М`ясокомбінат, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні спору по суті, а також на наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, просить скасувати постановлені у справі рішення по суті спору, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю та, як наслідок, скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2024 у справі № 905/644/22, щодо питання застосування підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 13.04.2022 № 148 (далі - Положення № 148), в результаті чого неправильно визначили обсяги спожитої електричної енергії в умовах воєнного стану та необґрунтовано стягнули заявлену суму основного боргу за спірний період.

У контексті наведеного відповідач не погодився з розрахунками заборгованості за електричну енергію, спожиту у червні 2023 року, оскільки відповідач припинив господарську діяльність підприємства з 01.04.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та не поновлював її станом на момент розгляду справи у судах, крім того, не мав доступу до електроустановок, відповідно, фактично не споживав у спірний період електричної енергії за відповідною адресою у м. Куп`янську Харківської області, яке з 17.09.2022 знаходиться на території, віднесеної до території можливих бойових дій.

Також скаржник зазначив, що не міг виконати вимоги пункту 4.27 ПРРЕЕ в умовах воєнного стану через неможливість перебування працівників та території підприємства у зв`язку з існуванням надзвичайних обставин, які не залежали від волі відповідача.

Крім того, вказав, що апеляційний суд порушив норми статей 202, 216, 270 ГПК України, коли відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та розглянув справу за відсутності його представника, чим позбавив товариство права на ефективну правову допомогу та можливість повною мірою реалізувати своє право на захист.

Одночасно у касаційній скарзі відповідач навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, згідно з яким розмір таких витрат становить 40 000,00 грн, докази понесення яких будуть надані Суду у законодавчо встановлені строки.

До Верховного Суду Товариство подало:

- відзив на касаційну скаргу, в якому заперечив доводи касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, згідно з яким розмір таких витрат становить 50 000,00 грн;

- додаткові пояснення у справі.

Від М`ясокомбінату до Верховного Суду надійшла заява про зупинення розгляду справи, в якому відповідач просив зупинити провадження у справі № 922/2331/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.

Ухвалою від 20.03.2025 касаційне провадження у справі № 922/2331/24 зупинялося до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 908/1162/23.

За наслідками розгляду заяви М`ясокомбінату про зупинення провадження у справі № 922/2331/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23 Верховний Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на повернення Великою Палатою Верховного Суду ухвалою від 22.01.2026 зазначеної справи відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10.02.2022 Товариство (постачальник) і М`ясокомбінат (споживач) уклали Договір, за умовами якого:

- цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до умов цього договору (пункт 1.1);

- обмін документами на виконання умов цього договору між сторонами передбачає їх підписання КЕП за допомогою сервісу на сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства цифрової трансформації України та надіслання на електронну пошту іншої сторони (пункт 1.4). Офіційною електронною адресою відповідача, відповідно до пункту 1.3 та розділу 14 договору, є ;

- постачальник зобов`язався продавати електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач прийняти та оплатити вартість електричної енергії позивачу, а також здійснити інші платежі згідно з умовами договору (пункт 2.1);

- початком постачання електричної енергії відповідачу є дата, зазначена у повідомленні адміністратора комерційного обліку про підтвердження можливості зміни електропостачальника (пункт 3.1);

- ціна, порядок обліку та оплата електричної енергії погоджена сторонами у розділі 5 договору, за умовами якого відповідач розраховується з позивачем за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною відповідачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору (пункт 5.1);

- ціна електричної енергії має зазначатися позивачем у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни (пункт 5.3);

- постачальник у строк, визначений цим договором або комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору, формує, підписує та надсилає споживачу рахунок на оплату постачання електричної енергії в порядку, передбаченому п. 1.4 цього договору (пункт 5.5);

- оплата рахунку споживачем за цим договором має бути здійснена у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з моменту отримання його відповідачем або у строк, зазначений у комерційній пропозиції (пункт 5.9);

- постачальник не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем, формує та зі своєї сторони підписує та надсилає споживачу акт передачі-прийому електричної енергії та акт звірки в порядку, який зазначений в п. 1.4 цього договору (пункт 5.20);

- у випадку не надіслання споживачем постачальнику підписаного кваліфікованим електронним підписом в порядку, який зазначений в п. 1.4 цього договору, акта передачі-прийому електричної енергії або неотримання постачальником обґрунтованих заперечень до акта передачі-прийому електричної енергії, такий акт передачі-прийому електричної енергії вважається погодженим та підписаним споживачем (пункт 5.24);

- споживач зобов`язався забезпечувати своєчасну та повну оплату поставленої електричної енергії відповідно до умов цього договору (підпункт 1 пункту 6.2);

- у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором, споживач сплачує за вимогою постачальника, направленою відповідно до вимог п. 1.4 договору, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу або у іншому розмірі, визначеному комерційною пропозицією (пункт 9.4).

М`ясокомбінат приєднався до умов Договору на умовах комерційної пропозиції № 3 шляхом підписання заяви-приєднання.

Так, за умовами пункту 4 комерційної пропозиції розрахунок за поставлену у розрахунковому місяці електричну енергію здійснюється на підставі рахунку на оплату електричної енергії, що надсилається споживачу не пізніше 12 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим місяцем разом із актом передачі-прийому електричної енергії та актом звірки в порядку, передбаченому Договором. Оплата рахунків на оплату електричної енергії за Договором має бути здійснена споживачем у порядку, передбаченому Договором та у строк визначений у рахунку, але не пізніше 15 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим місяцем (у випадку надіслання постачальником скан-копії на електронну адресу споживача з подальшим надісланням оригіналу на поштову адресу - не пізніше 15 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим місяцем).

Договір набирає чинності з дня, наступного за днем отримання постачальником заяви-приєднання споживача до умов договору про постачання електричної енергії споживачу, та обраної комерційної пропозиції. Договір діє до моменту початку постачання електричної енергії споживачу іншим постачальником або у випадках дострокового припинення, передбачених Договором (пункт 11 комерційної пропозиції).

На підставі переданих даних від акціонерного товариства "Харківобленерго" (далі - АТ "Харківобленерго") Товариством М`ясокомбінату проведено нарахування, за результатами розрахункового періоду сформовано та виставлено рахунок за спожиту електричну енергію у червні 2023 року на суму 1 779 699,74 грн. Рахунок за цей період міститься в матеріалах справи.

Акт приймання-передачі та рахунок за зазначений період надсилались Товариством на адресу М`ясокомбінату через систему електронного документообміну, що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи.

М`ясокомбінат за спожиту електричну енергію розрахувався частково, у зв`язку із чим у нього перед Товариством станом на 02.07.2024, з урахуванням здійснених 29.04.2022 оплат, наявна заборгованість за спожиту електричну енергію у червні 2023 року, яка складає 1 679 011,45 грн та яка до теперішнього часу є несплаченою.

На суму заборгованості Товариством здійснено нарахування пені в розмірі 537 224,47 грн, 3% річних в розмірі 48 369,33 грн та збитків від інфляції в розмірі 52 475,05 грн.

Товариством на адресу М`ясокомбінату направлялись вимога про негайну сплату заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу № С-10/02/22-3 від 10.02.2022 за вих.№ 24/01/24-1 від 24.01.2024, лист-попередження про можливе розірвання Договору за вих.№ 24/01/24-5 від 24.01.2024, а також повідомлення про дострокове розірвання Договору.

За наслідками розгляду справи суди попередніх інстанцій дійшли єдиного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову, виходячи з такого.

Укладаючи Договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак М`ясокомбінат як споживач, покладений на нього обов`язок щодо повної та своєчасної оплати спожитої електричної енергії у встановлений Договором строк не виконав.

Факт порушення М`ясокомбінатом умов, визначених Договором, та наявність заборгованості за спожиту електричну енергію в червні 2023 року на суму 1 679 011,45 грн, що є предметом стягнення, доведений та підтверджується матеріалами справи. Обставини, викладені Товариством у позові М`ясокомбінатом не спростовано, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості.

Перевіривши правомірність нарахування 3% річних за період з 17.07.2023 до 01.07.2024 у сумі 48 369,33 грн, а також збитків від інфляції за період з серпня 2023 року по травень 2024 року у сумі 52 475,05 грн, суди визнали таке нарахування арифметично правильним, у зв`язку з чим дійшли висновку, що позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені за період з 17.07.2023 до 01.07.2024 на суму 537 224,47 грн, нарахованої за несвоєчасну оплату за спожиту електричну енергію в червні 2023 року, то суди відмовили у їх задоволенні, оскільки нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" між учасниками ринку електричної енергії на період воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупинене відповідно до підпункту 16 пункту 1 постанови НКРЕКП "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану" від 25.02.2022 № 332 (доповненим згідно з постановою НКРЕКП від 26.04.2022 № 413).

На підтвердження свого висновку в цій частині позовних вимог суди послалися на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 19.09.2022 у справі № 912/1941/21, від 25.01.2022 у справі № 911/782/21, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи від 19.04.2024 у справі № 911/1359/22, в яких зазначено, зокрема, що положення цієї постанови НКРЕКП є спеціальними щодо правового регулювання спірних правовідносин та підлягають обов`язковому виконанню учасниками ринку електричної енергії відповідно до статті 6 Закону України "Про ринок електричної енергії".

При цьому, з огляду на недотримання М`ясокомбінатом приписів пункту 4.27 ПРРЕЕ щодо повідомлення електропостачальника (оператора системи або основного споживача) про намір остаточного припинення користування електричною енергією, а також з огляду на недоведеність обставин невиконання М`ясокомбінатом умов Договору в частині оплати поставленої електричної енергії саме з підстав неможливості споживання електроенергії у спірний період, апеляційним судом відхилено посилання відповідача на те, що:

- з початку повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації у м. Куп`янськ неможливо здійснювати господарську діяльність, обстріли міста тривають щодня, відповідач зупинив свою господарську діяльність та не поновлював її станом на момент подання апеляційної скарги, відповідно користування та споживання електричної енергії з його боку, є неможливими;

- відповідач не мав фізичної можливості контролювати свої електроустановки та забезпечувати їх належний стан через небезпеку для життя працівників, відсутність яких унеможливлювало будь-яке споживання електроенергії з боку відповідача;

- обсяг спожитої відповідачем електроенергії визначено позивачем на підставі переданих даних від АТ "Харківобленерго", тобто, останні відображають дані щомісячних обсягів виключно за інформацією засобів обліку адміністратора комерційного обліку, а не за даними середньодобового споживання відповідача в аналогічному періоді попереднього року із застосуванням коефіцієнта приросту/зниження споживання електричної енергії;

- позивач не надав доказів того, що при розрахунку обсягів споживання електроенергії був застосований зазначений коефіцієнт;

- суд першої інстанції не взяв до уваги ці обставини та не перевірив правильність розрахунків позивача.

Натомість М`ясокомбінат не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, зазначаючи про неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.02.2024 у справі № 905/644/22, щодо питання застосування підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення № 148, в результаті чого суди неправильно визначили обсяги спожитої електричної енергії в умовах воєнного стану та необґрунтовано стягнули заявлену суму основного боргу за спірний період.

У контексті наведеного відповідач не погодився з розрахунками заборгованості за електричну енергію, спожиту у червні 2023 року, оскільки відповідач припинив господарську діяльність підприємства з 01.04.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та не поновлював її станом на момент розгляду справи у судах, крім того, не мав доступу до електроустановок, відповідно, фактично не споживав у спірний період електричної енергії за відповідною адресою у м. Куп`янську Харківської області, яке з 17.09.2022 знаходиться на території, віднесеної до території можливих бойових дій.

Стверджує, що не міг виконати вимоги пункту 4.27 ПРРЕЕ в умовах воєнного стану через неможливість перебування працівників та території підприємства у зв`язку з існуванням надзвичайних обставин, які не залежали від волі відповідача.

Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.

Так, у справі № 905/644/22 товариство звернулося до суду з позовом до іншого товариства про стягнення заборгованості за активну електроенергію, поставлену в лютому, квітні та травні 2022 року.

Позов обґрунтовано виникненням у відповідача заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням ним своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу в частині оплати вартості спожитої електричної енергії.

При цьому, за обставинами справи № 905/644/22:

- адресою місцезнаходження відповідача є: вул. Миру, 42, с. Новокраснівка, Нікольський район, Донецька область, 87022;

- відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, всю територію Маріупольського району з 05.03.2022 по теперішній час віднесено до територій України, що тимчасово окуповані Російською Федерацією.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що:

- відповідач не надав належних доказів як на підтвердження припинення своєї діяльності або введення простою в зв`язку з воєнними діями, які тривали за його місцезнаходженням (с. Новокраснівка Маріупольського району Донецької області), та повідомлення постачальника як сторони договору про виникнення аварійних ситуацій, знеструмлення або припинення електропостачання, так і на підтвердження відсутності електропостачання об`єктів споживача в спірний період, а навпаки в судовому засіданні, яке відбулося 01.11.2022, директорка відповідача особисто повідомила про те, що під час тимчасової окупації с. Новокраснівки підприємство частково працює та споживає електричну енергію, при цьому не заперечуючи споживання електричної енергії в спірний період і наполягаючи лише на тому, що обсяг її споживання є меншим. Зокрема в листі Нікольської селищної ради Донецької області від 26.10.2022 № 271, на який відповідач посилається на обґрунтування припинення електропостачання з 27.02.2023, міститься інформація про відновлення електропостачання з 15.03.2022 для побутових споживачів шляхом перепідключення ліній живлення Нікольської територіальної громади, а повне відновлення живлення громади відбулося з 11.04.2022, що спростовує доводи Товариства щодо відсутності електропостачання в квітні та травні 2022 року;

- оскільки відповідач у спірний період не надав третій особі (АТ "ДТЕК Донецькі електромережі") звітів про показники лічильників щодо обсягів споживання електричної енергії, а обсяги споживання електричної енергії, які зазначено АТ "ДТЕК Донецькі електромережі" в інформації щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів, які приєдналися до електричних мереж або відносяться до території ліцензованої діяльності Оператора, та в подальшому враховано позивачем під час здійснення розрахунку вартості спожитої електричної енергії, визначалися третьою особою розрахунковим шляхом, але з порушенням вимог пункту 9 Положення № 148, а саме обсяги споживання електричної енергії визначалися не за його середньодобовим споживанням в аналогічному періоді попереднього (2021) року;

- при розрахунку заборгованості за спірний період необхідно виходити з даних обсягу споживання електричної енергії за лютий (132 107 кВт*год), квітень (83 366 кВт*год) і травень 2021 року (83 105 кВт*год), а вартість спожитих кВт*год слід брати з рахунків позивача, виставлених у 2022 році (2,51085 грн (без ПДВ) за 1 кВт*год у лютому, 2,70850 грн (без ПДВ) за 1 кВт*год у квітні, 2,67710 грн (без ПДВ) за 1 кВт*год у травні), внаслідок чого обґрунтованим є стягнення з відповідача заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 935 973,67 грн (у стягненні 391 951,03 грн заборгованості судами відмовлено), визначеному на підставі обсягів середньодобового споживання в аналогічному періоді 2021 року.

Водночас суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими посилання позивача на обсяги споживання відповідачем електричної енергії, що зазначені третьою особою в інформації щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів, які приєднані до електричних мереж або відносяться території ліцензованої діяльності АТ "ДТЕК Донецькі електромережі", та необхідність врахування саме цих обсягів для визначення вартості спожитої відповідачем електричної енергії, оскільки, як встановлено судом, вказаний розрахунок обсягів споживання відповідачем електричної енергії здійснено Оператором із порушенням норм чинного законодавства, а тому не може бути врахований при визначенні обсягу та вартості спожитої відповідачем електричної енергії у спірний період.

Натомість суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача про помилкове незастосування судом першої інстанції коефіцієнту приросту/зниження споживання електричної енергії під час здійснення розрахунку вартості спожитої електричної енергії, оскільки по-перше, за змістом положень пункту 8.6.11 Кодексу комерційного обліку електричної енергії (далі - ККОЕЕ), затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311, коефіцієнт приросту/зниження споживання застосовується до індивідуальних побутових споживачів, яким відповідач не є, а по-друге, матеріали справи не містять доказів, які би свідчили про обсяги відпуску електричної енергії споживачу в кожному спірному розрахунковому місяці за наявними в Оператора фактичними даними станом на перше число календарного місяця, наступного за розрахунковим, що унеможливлює визначення судом такого коефіцієнта.

Також апеляційний суд вважав необґрунтованим посилання відповідача на положення статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оскільки порядок надіслання актів та рахунків за спожиту електричну енергію за допомогою електронної пошти визначено спеціальним регулюванням, а також погоджено сторонами в комерційній пропозиції до договору.

Крім того, не беручи до уваги аргументи відповідача про те, що в силу вимог частини другої статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з 05.03.2022 позивач взагалі не мав права (через законодавчу заборону) постачати електроенергію на об`єкти відповідача з причин їх знаходження на тимчасово окупованій території, апеляційний суд зазначив, що станом на 31.05.2022 Рада національної безпеки і оборони України не приймала рішення про визнання території с. Новокраснівки Маріупольського району Донецької області тимчасово окупованою в зв`язку із повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації 24.02.2022 на територію України, як це передбачено пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, так само як у квітні-травні 2022 року Кабінет Міністрів України не приймав рішення щодо застосування положень статті 13-1 цього Закону щодо територій, тимчасово окупованих починаючи з 24.02.2022.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій Верховний Суд не погодився та, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у постанові від 20.02.2024 у наведеній справі № 905/644/22, зокрема, звернув увагу на таке:

"29. …нормами підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення № 148 як спеціального підзаконного нормативно-правового акта встановлено особливості правового регулювання відносин, пов`язаних із визначенням обсягів споживання електричної енергії споживачами незалежно від їх категорії (побутові, малі непобутові, інші непобутові), об`єкти яких розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях, чим спростовується помилкове посилання апеляційного суду на пункт 8.6.11 Кодексу КОЕЕ на обґрунтування застосування коефіцієнта приросту/зниження споживання лише щодо індивідуальних побутових споживачів, яким відповідач не є…

…31. Отже, чинне в спірний період (лютий, квітень, травень 2022 року) законодавство в сфері електроенергетики стосовно будь-яких споживачів електричної енергії, чиї заживлені об`єкти розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях, дозволяло визначення обсягів споживання електричної енергії на об`єктах таких споживачів за їх середньодобовим споживанням в аналогічному періоді попереднього року виключно із застосуванням коефіцієнта приросту/зниження споживання, в зв`язку з чим колегія суддів вважає помилковим здійснений судом першої інстанції розрахунок розміру заборгованості Товариства, який (розрахунок) зроблено без використання відповідного коефіцієнта та ґрунтується насамперед на передчасному застосуванні до спірних правовідносин положень пунктів 8.6.9, 8.6.11 Кодексу КОЕЕ, тоді як вміщене в підпункті 1 пункту 9 Положення № 148 застереження, як виняток, чітко виключає поширення вказаних норм Кодексу КОЕЕ щодо такого майна, як об`єкти споживачів, розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях.

Тобто відносини щодо визначення обсягу електроспоживання таких об`єктів під час дії в Україні воєнного стану є предметом окремого правового регулювання згідно з Положенням № 148, яке було чинним у період з 06.05.2022 до 05.12.2023".

Верховний суд погодився із доводами скаржника про відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення № 148 в подібних правовідносинах і, враховуючи загально-правовий принцип пріоритету спеціального законодавства над загальним, спрямований в цьому випадку на розмежування відносин визначення обсягів споживання електроенергії в мирний час і в період дії воєнного стану, встановлені судами фактичні обставини споживання відповідачем електричної енергії на тимчасово окупованій території, та особливий (трьохсторонній) суб`єктний склад спірних правовідносин (за участю постачальника, оператора системи розподілу та споживача, об`єкти (електроустановки) якого розташовані на тимчасово окупованій території), сформував такі висновки щодо застосування норм підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення № 148 (на неврахування яких і посилається скаржник): "Обов`язковою передумовою для правильного визначення постачальником обсягів споживання електричної енергії будь-якими категоріями споживачів (побутові, малі непобутові, інші непобутові) на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях, є застосування коефіцієнта приросту/зниження споживання, розрахованого для відповідного періоду електроспоживання та території ліцензованої діяльності оператора системи, що здійснює розподіл електричної енергії відповідному споживачу.

Таким чином, оператору системи розподілу належать повноваження щодо розрахунку коефіцієнта приросту/зниження споживання електричної енергії як співвідношення величин обсягу відпуску електричної енергії споживачам у розрахунковому місяці до величини обсягу відпуску електричної енергії споживачам в аналогічному розрахунковому місяці попереднього року у відповідному вузлі/районі/області електричних мереж оператора системи розподілу, який (оператор) має здійснювати зазначений розрахунок за наявними фактичними даними станом на перше число календарного місяця, наступного за розрахунковим.

При цьому визначення обсягів споживання електричної енергії на об`єктах таких споживачів із застосуванням відповідного коефіцієнта має відбуватися саме за даними (показниками) їх середньодобового, а не середньомісячного споживання в аналогічному періоді попереднього року, що об`єктивно може бути зумовлено непостійністю електропостачання в звітний період з причин знеструмлення або відключення електроустановок споживачів у зв`язку з пошкодженням чи руйнуванням об`єктів енергетичної інфраструктури (електричні станції, трансформаторні підстанції, лінії та вузли електромереж тощо) внаслідок ведення бойових дій під час воєнного стану.

Водночас норми підпунктів 1, 2 пункту 9 Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 13.04.2022 № 148, на відміну від пункту 8.6.11 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311, зобов`язують електропостачальника застосовувати коефіцієнт приросту/зниження споживання електричної енергії для всіх категорій споживачів, а не лише для індивідуальних побутових споживачів.

Таким чином, незастосування електропостачальником в умовах воєнного стану коефіцієнта приросту/зниження споживання електричної енергії при розрахунку обсягів електроспоживання призведе до неправильного розрахунку вартості фактично спожитої електричної енергії, а тому незалежно від причин нездійснення розрахунку відповідного коефіцієнта не може бути достатньою підставою для покладання на споживача обов`язку оплатити поставлену електроенергію лише за даними її середньодобового споживання в аналогічному періоді попереднього року, як це допускається пунктами 8.6.9, 8.6.11 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, оскільки викладене в підпункті 1 пункту 9 зазначеного Положення застереження виключає поширення норм цього Кодексу щодо такого майна, як об`єкти (електроустановки) споживачів, розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях".

Проаналізувавши наведену М`ясокомбінатом у касаційній скарзі постанову та висновки Верховного Суду у справі, на яку посилається скаржник, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у наведеній справі № 905/644/22 та у справі, яка розглядається № 922/2331/24, за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, не є подібними.

Зміст наведеної скаржником постанови Верховного Суду у зазначеній справі не свідчить, що оскаржувані рішення і постанова судів попередніх інстанцій прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначені скаржником справі і у справі, яка переглядається № 922/2331/24, є різними; у кожній із справ суди виходили із заявлених підстав позову, обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

На відміну від цієї справи, яка розглядається № 922/2331/24, у справі № 905/644/22 судами встановлено обставини того, що місцезнаходження відповідача у спірний період постачання позивачем електричної енергії було віднесено до територій України, які тимчасово окуповані Російської Федерації, що, за висновком Верховного Суду у наведеній справі, і обумовлювало необхідність визначення обсягу електроспоживання об`єктів відповідача під час дії в Україні воєнного стану з урахуванням окремого правового регулювання Положенням № 148, яке було чинним у період з 06.05.2022 до 05.12.2023.

Водночас, у межах розгляду цієї справи № 922/2331/24, відповідачем не доведено і судами не встановлено обставин того, що відповідач у спірний період постачання йому електричної енергії позивачем (червень 2023 року) знаходився на території, на якій ведуться бойові дії, або яка є тимчасово окупованою територією.

Верховний Суд зазначає, що території України, на якій ведуться бойові дії, або яка є тимчасово окупованою територією мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російської Федерації.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією спочатку був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 із змінами і доповненнями, а тепер - наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 (далі - Наказ № 376).

У цьому Наказі № 376 зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані Російською Федерацією території України. До того ж цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.

Отже, суди можуть використовувати дані, зокрема з цього Наказу, для визначення часових характеристик ведення бойових дій на певній території України.

За даними, які містяться у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом № 376, м. Куп`янськ Купянської міської територіальної громади відносилося:

- до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України (дата початку тимчасової окупації: 24.02.2022; дата завершення тимчасової окупації: 09.09.2022);

- до території активних бойових дій (дата початку бойових дій: 09.09.2022; дата завершення бойових дій: 17.09.2022);

- до території можливих бойових дій (дата виникнення можливості бойових дій: 17.09.2022; дата припинення можливості бойових дій: 20.12.2024);

- до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси (дата початку бойових дій: 21.12.2024).

При цьому, відповідно до абзаців третього, шістнадцятого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" (набрав чинності 25.12.2022; у редакції на момент спірної поставки електричної енергії):

- до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій, території активних бойових дій та території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси (абзац третій);

- території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації Російською Федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими Російською Федерацією (абзац шістнадцятий).

Отже, за обставин цієї справи, яка розглядається № 922/2331/24, у спірний період постачання Товариством М`ясокомбінату електричної енергії за Договором (червень 2023 року), останній не відносився до споживачів, об`єкт якого розташований на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях або прирівняних до них, що свідчить про незастосовність висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.02.2024 у справі № 905/644/22, внаслідок відмінності фактичних обставин справ № 905/644/22 та № 922/2331/24, які мають юридичне значення.

З огляду на наведене, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі М`ясокомбінату доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що висновки щодо застосування норми права, які викладені Верховним Судом у справі, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 922/2331/24.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою М`ясокомбінату на рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 у справі № 922/2331/24 в частині перегляду цього рішення.

Ураховуючи закриття касаційного провадження за касаційною скаргою М`ясокомбінату на рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 у справі № 922/2331/24, відсутні підстави і для скасування додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024, яке скаржник просив скасувати за наслідками скасування рішення і постанови судів попередніх інстанцій, прийнятих за наслідками розгляду справи по суті спору. Інших мотивів для скасування додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024, не підтвердилися та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу М`ясокомбінату в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржувані додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 в частині перегляду зазначеного додаткового рішення - без змін.

Керуючись пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Куп`янський" на рішення Господарського суду Харківської області від 12.09.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 у справі № 922/2331/24.

2. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Куп`янський" залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 19.09.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2025 (в частині перегляду додаткового рішення) у справі № 922/2331/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова