РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.03.2026Справа № 910/12744/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тендерне агентство радник"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛС-сервіс"

про стягнення заборгованості в розмірі 904 000,00 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛС-сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тендерне агентство радник"

про визнання пунктів договорів недійсними.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Литвинчук О.І., ордер серія АІ № 2092714;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Жила А.А., ордер серія АІ № 1988755.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тендерне агентство радник» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛС-сервіс» про стягнення заборгованості в розмірі 904 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договорами поворотної фінансової допомоги № 1205 від 12.05.2025 та № 2805 від 28.05.2025, в частині повернення позики.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 0.10.2025 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

24.10.2025 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшли заяви позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.11.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Також, 04.11.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛС-сервіс» подано зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тендерне агентство радник» про визнання пунктів договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані недійсністю пунктів 6.1 Договорів поворотної фінансової допомоги № 1205 від 12.05.2025 та № 2805 від 28.05.2025 у зв`язку з встановленням пені всупереч законодавству.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛС-сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тендерне агентство радник» про визнання пунктів договорів недійсними до розгляду з первісним позовом у справі № 910/12744/25, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, постановлено розгляд справи №910/12744/25 здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.12.2025.

11.11.2025 представником позивача за первісним позовом подано відповідь на відзив, у якій викладено також заяву про зменшення розміру позовних вимог.

26.11.2025 представником відповідача за зустрічним позовом подано відзив на позовну заяву.

08.12.2025 представником позивача за первісним позовом подано заяву про проведення судового засідання за відсутності представника останнього.

У судове засідання 08.12.2025 представник позивача за первісним позовом не з`явився, представник відповідача за первісним позовом з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.01.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.

06.01.2025 представником відповідача за первісним позовом подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 12.01.2026 представник позивача за первісним позовом з`явився, представник відповідача за первісним позовом не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 09.02.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 09.02.2026 представники сторін з`явились.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши викладену позивачем у відповіді на відзив заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 ГПК України, тому, суд приймає до розгляду заяву позивача та визначає ціну позову з її урахуванням.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.03.2026.

У судове засідання 02.03.2026 представники сторін з`явились.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача за первісним позовом не визнав заявлені первісні позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні первісного позову повністю та задовольнити зустрічний позов, підтриманий позивачем за зустрічним позовом у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 02.03.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тендерне агентство радник» (далі - позикодавець, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛС-сервіс» (далі - позичальник, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) укладено Договір поворотної фінансової допомоги № 1205 (далі - Договір 1), за умовами якого позикодавець зобов`язується передати на строк позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому Договором, за заявками останнього, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Загальна орієнтована сума даного Договору становить 690 000,00 грн. ПДВ за даною операцією не передбачено. Сума Договору складається з сум всіх наданих позичальнику траншів.

За цим Договором проценти позичальником не нараховуються та не сплачуються (п. 2.1 та п. 2.2 Договору 1).

Відповідно до пунктів 3.1-3.3 Договору 1 позикодавець зобов`язаний впродовж трьох календарних днів з моменту отримання усного замовлення від позичальника надати грошові кошти у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника. Позика може бути надана як на всю суму Договору одноразово так і періодичними траншами у сумах згідно усних заявок позичальника.

Кошти вважаються переданими позичальникові в момент їх зарахування на поточний рахунок позичальника.

Строк надання грошових коштів - до 03.06.2025 включно.

Згідно з пунктами 4.1-4.3 Договору 1 строк повернення коштів - до 03.06.2025 включно.

Строк повернення коштів, установлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформлюється додатковою угодою до Договору.

Позичальник зобов`язаний достроково повернути всю фактичну отриману суму коштів або їх частину на протязі трьох днів з дня отримання вимоги від позикодавця.

У відповідності до пунктів 5.1 та 5.2 Договору 1 сума коштів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця.

Днем повернення коштів вважається день зарахування грошової суми (її частини), що надавалась, на поточний рахунок позикодавця.

Згідно з п. 6.1 Договору 1 при прострочення повернення суми коштів (її частини) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 000,00 грн за кожен день прострочення до моменту повернення.

При цьому позичальник зобов`язаний повернути суму коштів (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини), збільшену на індекс інфляції за весь строк прострочення

Цей Договір набуває чинності з моменту укладення даного Договору та діє до 31.07.2025, але до повного виконання зобов`язань.

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 7.1 та п. 7.2 Договору 1).

На виконання умов Договору 1, 12 травня 2025 року позикодавцем перераховано позичальнику кошти у розмірі 690 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 592536316.

Також, 28 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тендерне агентство радник» (далі - позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛС-сервіс» (далі - позичальник) укладено Договір поворотної фінансової допомоги № 2805 (далі - Договір 2), за умовами якого позикодавець зобов`язується передати на строк позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому Договором, за заявками останнього, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Загальна орієнтована сума даного Договору становить 180 000,00 грн. ПДВ за даною операцією не передбачено. Сума Договору складається з сум всіх наданих позичальнику траншів.

За цим Договором проценти позичальником не нараховуються та не сплачуються (п. 2.1 та п. 2.2 Договору 2).

Відповідно до пунктів 3.1-3.3 Договору 2 позикодавець зобов`язаний впродовж трьох календарних днів з моменту отримання усного замовлення від позичальника надати грошові кошти у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника. Позика може бути надана як на всю суму Договору одноразово так і періодичними траншами у сумах згідно усних заявок позичальника.

Кошти вважаються переданими позичальникові в момент їх зарахування на поточний рахунок позичальника.

Строк надання грошових коштів - до 18.06.2025 включно.

Згідно з пунктами 4.1-4.3 Договору 2 строк повернення коштів - до 18.06.2025 включно.

Строк повернення коштів, установлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформлюється додатковою угодою до Договору.

Позичальник зобов`язаний достроково повернути всю фактичну отриману суму коштів або їх частину на протязі трьох днів з дня отримання вимоги від позикодавця.

У відповідності до пунктів 5.1 та 5.2 Договору 2 сума коштів підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця.

Днем повернення коштів вважається день зарахування грошової суми (її частини), що надавалась, на поточний рахунок позикодавця.

Згідно з п. 6.1 Договору 2 при прострочення повернення суми коштів (її частини) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 000,00 грн за кожен день прострочення до моменту повернення.

При цьому позичальник зобов`язаний повернути суму коштів (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини), збільшену на індекс інфляції за весь строк прострочення

Цей Договір набуває чинності з моменту укладення даного Договору та діє до 31.07.2025, але до повного виконання зобов`язань.

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 7.1 та п. 7.2 Договору 2).

На виконання умов Договору 2, 28 травня 2025 року позикодавцем перераховано позичальнику кошти у розмірі 180 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 7.

Позивач за первісним позовом звернувся до позичальника із Претензією № 0807/1 від 08.07.2025, у якій вимагав у строк до 14.07.2025 сплатити заборгованість за Договорами.

Звертаючись з позовом до суду, позивач за первісним позовом, з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог зазначає, що відповідачем за первісним позовом отриману позику за Договором 1 повернуто не у повному обсязі та з порушенням узгодженого строку, а також порушено строк повернення позики за Договором 2, в зв`язку з чим позивач за первісним позовом просить стягнути з позичальника заборгованість за Договором 1 у розмірі 440 000,00 грн, а також нараховану на підставі п. 6.1 Договорів пеню в розмірі 132 000,00 грн за Договором 1 та в розмірі 82 000,00 грн за Договором 2.

Відповідач за первісним позовом в свою чергу, у відзиві на позовну заяву зазначає, що визнає наявність заборгованості за договором № 1205 в розмірі 440 000 грн, однак не визнає та заперечує проти вимоги про стягнення пені, зазначаючи, що пеня в договорах № 1205 та № 2805 мала б бути встановлена у відсотках від суми боргу, і при цьому розмір пені не міг бути більшим від подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

В свою чергу, звертаючись із зустрічним позовом, позивач за зустрічним позовом зазначає, що пеня за договорами № 1205 та № 2805 встановлена всупереч діючому законодавству, а саме приписам статей 1 і 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтям 230 і 231 Господарського кодексу України, а також статтям 5 і 549 Цивільного кодексу України, оскільки пеня в Договорі 1205 та Договорі 2805 мала б бути встановлена у відсотках від суми боргу і не могла бути більшою від подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, а тому положення цих договорів про пеню є недійсними, в зв`язку з чим просить визнати недійсними пункти 6.1 Договорів.

Відповідач за зустрічним позовом в свою чергу, заперечуючи проти зустрічного позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що зміст правочинів за Договором 1205 та Договором 2805, в тому числі умов абзацу 1 пункту 6.1. Договору 1205 та абзацу 1 пункту 6.1. Договору 2805, жодним чином не суперечить ЦКУ іншим актам цивільного законодавства, а тим більше інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідач зазначає, що виходячи зі змісту Договору 1205 та Договору 2805, в тому числі пункту 1.1. Договору 1205 та пункту 1.1. Договору 2805, відповідач не виступає платником, а лише передає (позичає) у строкове користування грошові кошти, які позивач повинен повернути, тобто правові відносини за Договором 1205 та Договором 2805 не є подібними відносинами між платниками та одержувачами грошових коштів, а мають зовсім інший характер правових відносин. Також відповідач зазначає, що норми частини 6 статті 231 ГКУ (в редакції, що діяла на момент укладення Договору 1205 та Договору 2805) не стосується умов абзацу 1 пункту 6.1 Договору 1205 та абзацу 1 пункту 6.1 Договору 2805, адже такі умови встановлювались як вид забезпечення виконання зобов`язань за параграфом 2 глави 49 ЦКУ, а не як штрафні санкції у розумінні глави 26 ГКУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

У частинах 1, 2 статті 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. України

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

У частині 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення частини 7 статті 193 ГК України і статті 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Договір, відповідно до ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

При цьому, відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. За положенням частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами частин першої, восьмої статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини восьмої статті 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (пункт 22 постанови Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3713/18.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, позикодавцем було надано позичальнику позику на виконання умов Договору 1 позику в сумі 690 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 592536316 від 12.05.2025 та на виконання умов Договору 2 позику в сумі 180 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 7 від 28.05.2025.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 4.1 Договору 1 строк повернення коштів - до 03.06.2025 включно.

В свою чергу, згідно з п. 4.1 Договору 2 строк повернення коштів - до 18.06.2025 включно.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідач зобов`язаний був повернути позику за Договором 1 у строк до 03.06.2025 включно, а за Договором 2 у строк до

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач повернув позивачу позику за Договором з порушенням строку, а саме 12.08.2025 у розмірі 50 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 481797254 та 08.09.2025 у розмірі 130 000,00 грн, згідно платіжної інструкції № 481797296, натомість за Договором 1 позичальником повернуто позику лише частково, а саме 13.10.2025 у розмірі 250 000,00 грн згідно платіжної інструкції № 481797309.

Доказів на підтвердження повернення решти суми позики у розмірі 440 000,00 грн за Договором 1 та у строки встановлені Договором у повному обсязі, в тому числі станом на час розгляду справи, матеріали справи не містять, і відповідачем за первісним позовом до суду не надано.

При цьому, у відзиві на первісну позовну заяву відповідач за первісним позовом визнає наявність заборгованості в розмірі 440 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позикодавцем позичальнику позики та факт порушення відповідачем за первісним позовом своїх договірних зобов`язань в частині своєчасного та повного повернення позики, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем за первісним позовом, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми наданої позики в розмірі 440 000,00 грн за Договором 1.

Також, позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення на підставі п. 6.1 Договорів пеню в розмірі 214 000,00 грн, а саме за Договором 1 в розмірі 132 000,00 грн та за Договором 2 у розмірі 82 000,00 грн.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом зазначає, що пеня за договорами № 1205 та № 2805 встановлена всупереч діючому законодавству, а тому положення цих договорів про пеню є недійсними, в зв`язку з чим просить визнати недійсними пункти 6.1 Договорів.

Таким чином, оскільки вимоги за зустрічним позовом, з огляду на їх предмет та підстави безпосередньо впливатимуть на вирішення заявленої позивачем за первісним позовом вимоги про стягнення пені, нарахування якої позикодавцем здійснено на підставі п. 6.1 Договорів, дійсність яких оспорюється позивачем за зустрічним позовом, суд вважає за необхідне першочергово вирішити зустрічний позов, в зв`язку з чим зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень частин 1,2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовуючи заявлений позов зазначає, що пеня за договорами № 1205 та № 2805 встановлена всупереч діючому законодавству, а саме приписам статей 1 і 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтям 230 і 231 Господарського кодексу України, а також статтям 5 і 549 Цивільного кодексу України, оскільки пеня в Договорі 1205 та Договорі 2805 мала б бути встановлена у відсотках від суми боргу і не могла бути більшою від подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, а тому положення цих договорів про пеню є недійсними.

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 та частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

За змістом ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасно, відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При укладенні договору особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Між тим за змістом статей 6, 627 ЦК України їх положення не допускають свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх

З наведених положень законодавства можна дійти висновку, що свобода договору має узгоджуватися з такими принципами як справедливість та розумність і не може мати абсолютного характеру.

Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Так, у п. 6.1 Договорів, які є тотожними за змістом у обох Договорах сторонами узгоджено, що при прострочення повернення суми коштів (її частини) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 000,00 грн за кожен день прострочення до моменту повернення.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України).

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Так, визначення пені наведено в частині третій статті 549 Цивільного кодексу України, якою є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Наведена норма дає чітке визначення пені як одного з видів неустойки та застосовується до відносин щодо нарахування такого виду штрафних санкцій і в господарських правовідносинах в силу (1) приписів частини першої статті 199 Господарського кодексу України, (2) відсутності у Господарському кодексі України визначень щодо кожного виду штрафних санкцій та порядку їх нарахування. Поряд з цим, стаття 549 Цивільного кодексу України не являється спеціальною нормою по відношенню до статті 230 Господарського кодексу України і не визначає спеціальний порядок нарахування пені для негрошових зобов`язань.

Частиною другою статті 9 Цивільного кодексу України визначено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Стаття 230 Господарського кодексу України не пов`язує застосування певного виду санкцій з видом зобов`язання (грошовим, негрошовим), а визначає підставою їх застосування виключно обставини порушення особою правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим, за змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З аналізу наведених норм суд доходить висновку, що пеня це санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження правопорушення, а залежністю суми пені від кількості днів прострочення виконання зобов`язання пеня відрізняється від неустойки, як одного з видів санкцій за господарське порушення, враховуючи, що жодне з положень Господарського кодексу України не визначає неустойку як санкцію, яка нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

У цій справі сторони в умовах договорів передбачили нарахування саме пені, як санкції, яка розраховується за кожен день прострочення, але не в процентному співвідношенні до суми невиконаного майнового зобов`язання, а в твердій грошовій сумі за кожен день прострочення, що протирічить як правовій природі пені, визначення якої унормовано у статті 549 Цивільного кодексу України, так і нормам статті 231 Господарського кодексу України, які не встановлюють застосування пені у певній, визначеній грошовій сумі, за кожен день прострочення.

Оскільки встановлений договорами вид забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені не відповідає змісту цього поняття та її правовій природі як грошової суми, що обчислюється у відсотках до суми зобов`язання, суд дійшов висновку про невідповідність цієї умови договору вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 02.03.2011 у справі №6-53218св10, а також Верховним Судом у постановах від 06.04.2021 у справі № 910/821/20 та від 30.05.2023 у справі № 910/12774/21.

Отже, враховуючи, що установлення розміру пені у твердій грошовій сумі за кожен день прострочення виконання зобов`язання законом не передбачено і суперечить правовій природі такої штрафної санкції, що є підставою згідно із ч. 1 ст.203 ЦК України для визнання оскаржуваних пунктів 6.1 Договорів недійсними, в зв`язку з чим, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

В свою чергу, щодо вимоги про стягнення пені на підставі п. 6.1 Договорів, заявлених позивачем за первісним позовом, суд зазначає наступне.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15.03.2022 №2120-ІХ, серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК та доповнено його пунктом 18 наступного змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)".

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем);

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Разом з тим, оскільки нарахування позивачем за первісним позовом пені здійснено на підставі п. 6.1 Договорів, які як встановлено судом суперечить правовій природі такої штрафної санкції і такі умови договору не відповідають вимогам закону, оскільки установлення розміру пені у твердій грошовій сумі за кожен день прострочення виконання зобов`язання законом не передбачено, первісні позовні вимоги про стягнення пені, обчисленої виходячи з такого розміру, не можуть бути задоволені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/821/20.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову, з покладенням судового збору в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідно до ч. 11 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.

Отже, в даному випадку, з огляду на часткове задоволення первісного позову і задоволення зустрічного позову наявні процесуальні підстави для зустрічного зарахування сум судового збору (5 280,00 грн (сума, яка підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом) - 4 844,80 грн (сума, яка підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом) та стягнення різниці між ними в розмірі 435,20 грн на користь позивача за первісним позовом.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛС-сервіс" (04052, м. Київ, вул. Глибочицька, 53, оф. 409; ідентифікаційний код: 43491004) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тендерне агентство радник" (01033, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 71, оф. А; ідентифікаційний код: 37716155) заборгованість у розмірі 440 000 (чотириста сорок тисяч) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 435 (чотириста тридцять п`ять) грн 20 коп.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. Зустрічний позов задовольнити повністю.

5. Визнати недійсним пункт 6.1 Договору поворотної фінансової допомоги № 1205 від 12.05.2025, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тендерне агентство радник" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛС-сервіс".

6. Визнати недійсним пункт 6.1 Договору поворотної фінансової допомоги № 2805 від 28.05.2025, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тендерне агентство радник" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛС-сервіс".

7. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 10.03.2026

Суддя О.А. Грєхова