ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Справа № 902/207/25(902/1101/25)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Порєчна Т.Г.

за участю представників сторін:

позивача: Бобрука Т.В., арбітражного керуючого

відповідача: Світлицького А.В., адвоката, ордер №1623369 від 12.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" арбітражного керуючого Бобрука Тараса Володимировича на рішення господарського суду Вінницької області, ухваленого 28.11.25р. суддею Лабунською Т.І. о 12:17 у м.Вінниці, повний текст складено 10.12.25р. у справі № 902/207/25(902/1101/25)

за заявою: розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" (вул. Литвиненко-Вельгемут Марії, буд. 31А, м. Вінниця, 21018, код 24898750) арбітражного керуючого Бобрука Тараса Володимировича (вул. Пирогова, 131, м. Вінниця, 21037)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "САНПАРК - В" (вул. Литвиненко-Вольгемут Марії, буд. 31-А, м. Вінниця, 21018, код 42777749)

про визнання недійсним правочину

в межах справи № 902/207/25

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРОІЛСИСТЕМ" (вул. Велика Кільцева, буд. 4Б, с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський рн., Київська обл., 08130, код 45488700)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" (вул. Литвиненко-Вельгемут Марії, буд. 31А, м. Вінниця, 21018, код 24898750)

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа №902/207/25 за заявою ТОВ "УКРОІЛСИСТЕМ" про банкрутство ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА".

Ухвалою суду від 17.04.2025 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА", введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Бобрука Т.В.

08.08.2025 до суду від розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА", арбітражного керуючого Бобрука Т.В. надійшла заява про визнання недійсним правочину, в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно якої останній просить:

- Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2024, укладений між ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" та ТОВ САНПАРК-В, що посвідчений приватним нотаріусом Безпалюк Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1422.

- Витребувати у власність ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" з незаконного володіння ТОВ САНПАРК-В комплекс будівель та споруд, що розташований за номером 3 (третім) по вул. Польова в місті Немирів, Вінницького району (колишній Немирівський район), Вінницької області, загальною площею 617.1 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 230).

В обґрунтування заяви вказує, що 09.12.2024 між ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА (Продавець) та ТОВ САНПАРК-В (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив комплекс будівель та споруд, що розташований за номером 3 по вул. Польовій у м. Немирів, Немирівського району Вінницької області.

Пунктом 2.1. договору за домовленістю сторін продаж нерухомості вчинено за 5 548 385,64 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору Розрахунок за цим договором сторони передбачили до 01 грудня 2025.

Позивач вказує, що внаслідок укладання вказаного договору, нерухоме майно вибуло з власності боржника в момент укладання договору та реєстрації права власності покупця, в той же час продавець кошти за договором має отримати в строк, що становить більше 1 року з моменту продажу, та які, станом на день звернення до суду з даною заявою, так і не були отримані ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА.

Зазначає, що на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу боржник ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА було обізнане про наявність у товариства невиконаних грошових зобов`язань перед низкою своїх контрагентів, так зокрема перед ПП КТ ТРЕЙДИНГ, ТОВ КУСТО АГРО ФАРМІНГ та ПП АЙ-ЕНД-Ю ЕНЕРГО.

Як вказує арбітражний керуючий, відповідно до умов оскаржуваного договору купівлі-продажу вартість продажу нерухомого майна боржника становила 5 548 385,64 грн, однак вказана вартість суттєво відрізняється від ринкової вартості аналогічних об`єктів нерухомості.

Так, арбітражним керуючим було здійснено запит до ТОВ ДІМ.РІА МАРКЕТПЛЕЙС щодо надання інформації стосовно оголошень з продажу комерційної нерухомості, розташованої в межах території Вінницької області, площею від 600 до 700 кв.м., що були розміщені користувачами сайту DOM.RІA.com. на який було отримано відповідь за №05/08/2025-01 від 05.06.2025 з переліком об`єктів нерухомості та їх вартості.

Зауважує, що аналіз наданої інформації дає підстави стверджувати, що протягом 2024 року комерційна нерухомість, розташована безпосередньо у м. Вінниця, площею від 600 до 700 кв.м. мала середньоринкову вартість від 16 300 000,00грн до 53 300 000,00 грн, що в декілька разів перевищує вартість продажу нерухомого майна за оскаржуваним договором.

В ході процедури, арбітражним керуючим була здійснена інвентаризація майна боржника ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА - на момент подання цієї заяви залишкова вартість матеріальних активів боржника складає лише - 2 828 439,39 грн.

У той же час сума заявлених вимог кредиторів до боржника у справі складає 88 294 996,00 грн, з яких визнано боржником та арбітражним керуючим - 41 162 588,40 грн ще розглядаються судом - 47 132 408,50 грн.

Отже сума заявлених вимог кредиторів на багато перевищує суми активів боржника, що створює реальну загрозу неможливості задоволення вимог кредиторів у подальшому та свідчить про умисне та свідоме вчинення боржником дій (у вигляді відчуження належного йому нерухомого майна), спрямованих на унеможливлення задоволення вимог кредиторів.

Вказані дії боржника суперечать принципам цивільного обороту та свідчать про спрямованість та використання спірного договору на цілі, відмінні від отримання прибутку, що в свою чергу доводить фраудаторність оспорюваного договору.

Опираючись на вищевикладені фактичні обставини, арбітражний керуючий стверджує, що оскаржуваний правочин є фраудаторним.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на ту обставину, що правочин був укладений ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА у період існування у нього невиконаних зобов`язань з погашення заборгованості перед кредиторами та був спрямований на зменшення розміру активів боржника, з єдиною метою виведення майна, то відповідно така угода повинна бути кваліфікована як фраудаторний правочин, що вчинений боржником на шкоду кредиторам, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, на думку арбітражного керуючого, договір купівлі-продажу майна від 09.12.2024:

- має ознаки фраудаторного правочину, тобто такого, що вчинений на шкоду кредиторам боржника з порушенням добросовісності (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 13, 203, 215 ЦК України);

- укладено менше ніж за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство при наявності істотної заборгованості перед кредиторами;

- укладено з особою, яка є заінтересованою (пов`язаною);

- укладено на умовах, що явно суперечать ринковим.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 у справі №902/207/25(902/1101/25) відмовлено у задоволенні заяви розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" арбітражного керуючого Бобрука Т.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2024, укладеного між ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" та ТОВ "САНПАРК - В", в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та витребування у власність ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" з незаконного володіння ТОВ "САНПАРК - В" комплексу будівель і споруд.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою господарського суду Вінницької області від 22.08.2025 у справі № 902/207/25(902/1101/25) шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме: комплекс будівель та споруд загальною площею 617.1 кв.м., розташований за адресою: вул. Польова. 3. м. Немирів, Вінницький район, Вінницька область (зареєстрований номер об`єкта нерухомого майна: 230), право власності на яке зареєстровано за ТОВ САНПАРК-В ().

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" (вул. Литвиненко-Вельгемут Марії, буд. 31А, м. Вінниця, 21018, код 24898750) в дохід Державного бюджету України 86 253,78 грн судового збору (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA0026001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Не погодившись із винесеним рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить відстрочити заявнику сплату судового збору за подання даної апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду до ухвалення рішення у даній справі. Поновити арбітражному керуючому Бобрук Тарасу Володимировичу пропущений процесуальний строк на подання додаткових письмових доказів та долучити до матеріалів справи №902/207/25(902/1101/25) копії банківських документів (виписок) ПП ТРІМ, ТОВ САНПАРК-В та ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА. Скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 у справі 902/207/25(902/1101/25) та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву арбітражного керуючого про визнання недійсним правочину боржника у повному обсязі.

Вказує, що правочин укладено між боржником та ТОВ «САНПАРК-В» менше ніж за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство при наявності заборгованості перед кредиторами та за ціною нижче ринкової.

Звертає увагу на ту обставину, що провадження у вказаних справах №902/1151/24 і №902/1184/24 відкрито 11-го і 25-го листопада 2024 року, а позовні заяви кредиторів до даного суду були подані ще раніше - 04.11.2024 і 13.11.2024 і ці позовні заяви були отримані ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА» також перед відкриттям проваджень по цим справам. Тобто подання цих позовів і відкриття проваджень було здійснено ще до укладення спірного договору купівлі-продажу.

На думку скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до моменту відчуження нерухомого майна, ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА» вже перебувало у договірних зобов`язаннях з іншими контрагентами, які згодом були порушені та не виконані боржником, що стало підставою для визнання їх кредиторами у справі № 902/207/25, а саме: ТОВ "УКРОІЛСИСТЕМ", ТОВ ВКП "РУСЛАН І К", АТ "ПУМБ" , ПП «КОМАПАНІЯ ВІКС ОІЛ», ПП "АЙ-ЕНД-Ю ЕНЕРГО" , ТОВ "ДМЛ ТРЕЙД", ТОВ "Кусто Агро Фармінг" ,ТОВ "Агро-Форте", ТОВ "БЕСТ ОЙЛ ТРЕЙД", ПП "АДІС", ТОВ ТАРГЕТ-ЕНЕРДЖІ" , ТОВ "ІСА ГРУПП", ТОВ "ДЮВАЛЬ КОМПАНІ", ТОВ "Ревелін Інформейшн Груп".

Перелік вищезазначених договорів та сум визнаних вимог наведено у матеріалах справи №902/207/25.

Таким чином, на думку скаржника, очевидним є той факт, що боржник, будучи обізнаним про існування значної кредиторської заборгованості перед своїми кредиторами, вчинив дії з переоформлення нерухомого майна з метою уникнути примусового стягнення та тим самим унеможливити виконання рішення суду в подальшому.

Крім того, зазначає, що відповідно до відкритих даних державних реєстрів, після продажу нерухомості, за боржником відсутнє зареєстроване право власності на об`єкти нерухомості, наразі ТОВ «Немирів нафтобаза» має лише зареєстроване право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0238, що чітко свідчить про неможливість здійснення виконання Боржником власних грошових зобов`язань перед своїми кредиторами.

Звертає увагу, що на момент звернення арбітражного керуючого до суду з позовом в у даній справі залишкова вартість матеріальних активів боржника складає лише - 2 828 439,39 грн, а в той же час сума заявлених вимог кредиторів до боржника у справі про банкрутство складала - 88 294 996,00 грн (визнано судом кредиторських вимог у справі №902/207/25 - 81 741 400,80 грн). Отже сума заявлених вимог кредиторів на багато перевищує суми активів боржника, що створює реальну загрозу неможливості задоволення вимог кредиторів у подальшому.

Зазначені обставини повністю спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність доказів того, що оскаржуваний договір був укладений боржником у період настання у нього зобов`язань з погашення заборгованості перед кредиторами.

Разом з тим, зауважує, що відповідно до умов оскаржуваного договору купівлі-продажу, вартість продажу нерухомого майна боржника становила 5 548 385,64 грн, однак вказана вартість суттєво відрізняється від ринкової вартості аналогічних об`єктів нерухомості.

Так, арбітражним керуючим було здійснено запит до ТОВ «ДІМ. РІА МАРКЕТПЛЕЙС», щодо надання інформації стосовно оголошень з продажу комерційної нерухомості, розташованої в межах території Вінницької області, площею від 600 до 700 кв.м., що були розміщені користувачами сайту DOM.RIA.com, на який було отримано відповідь за №05/08/2025-01 від 05.06.2025 з переліком об`єктів нерухомості та їх вартості.

Зазначає, що аналіз наданої інформації дає підстави стверджувати, що протягом 2024 року комерційна нерухомість, розташована безпосередньо у м. Вінниця, площею від 600 до 700 кв.м. мала середньоринкову вартість від 16 300 000,00грн до 53 300 000,00 грн, що в декілька разів перевищує вартість продажу нерухомого майна за оскаржуваним договором.

Однак суд першої інстанції вказані докази не врахував, а лише зазначив, що розпорядник майна не подав жодного експертного висновку, оціночного звіту, або інших документів, які могли б достовірно підтвердити, що ціна оспорюваного договору не відповідає ринковій.

Крім того, зауважує про порушення судом першої інстанції приписів ч.1 ст. 99 ГПК України, оскільки ТОВ «САНПАРК-В» у поданому 12.09.2025 відзиві не було надано висновку експерта або оціночного звіту, які б підтверджували той факт, що ціна за оскаржуваним договором купівлі-продажу нерухомості на момент його укладання відповідає ринковій вартості.

Апелянт наголошує на тій обставині, що відповідачем ТОВ «САНПАРК-В» не заявлялось клопотань про призначення експертизи та не надавалось висновку експерта або оціночного звіту щодо ринкової вартості спірного об`єкта нерухомості, а отже суд, за відсутності вказаних доказів, безпідставно відхилив докази розпорядника майна, що свідчать про відчуження об`єкта нерухомості за зниженою ціною.

Крім того, вказує, що розпорядником майна на підтвердження доводів позовної заяви було надано до суду першої інстанції копію ухвали Чернівецького районного суду міста Чернівців від 03.06.2025 у справі № 725/4683/25, згідно якої встановлено, що у кримінальному провадженні за оперативними матеріалами перевірки ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА», ТОВ «САНПАРК-В» та ПП «ТРІМ» пов`язані між собою, тобто є заінтересованими особами.

Скаржник зауважує, що з доказів які наявні у нього, зокрема, банківської випискою від 11.12.2024 підтверджується, що кошти у сумі 6 450 000,00 грн, які були спочатку перераховані боржником, як поворотна фінансова допомога, повернулися до боржника у вигляді "оплати" за відчужене майно, тобто фактично боржник сам профінансував продаж власного майна іншій юридичній особі через ланцюг посередників.

Також з посиланням на відомості ЄДРПОУ вказує про пов`язаність та скоординованість дій ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА», ТОВ «САНПАРК-В» та ПП «ТРІМ», які безспірно вказують на те, що договір купівлі-продажу майна від 09.12.2024 був вчинений з особою, яка є заінтересованою (пов`язаною) на шкоду кредиторам боржника з порушенням принципу добросовісності.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам розпорядника майна, в порушення принципу змагальності відмовив арбітражному керуючому в залученні додаткових доказів, не застосував висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, було постановлено незаконне рішення у справі.

Крім того, вказує на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, а саме щодо відмови у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Бобрука Т.В. від 27.10.2025 про поновлення строку на подання додаткових письмових доказів та долучення до матеріалів справи поданого 27.10.2025 доповнення до матеріалів справи, яке містить копії отриманих банківських документів, яке залишено без розгляду. Вважає, що у даному випадку суд першої інстанції підійшов виключно формально до вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Також, звертає увагу, що з метою отримання відомостей про рух грошових коштів, арбітражний керуючий звернувся до Господарського суду Вінницької області з клопотанням № 17/09 від 30.09.2025 про витребування доказів від ПП «Трім», однак воно так і не було розглянуто судом. Разом з тим, у зв`язку із отриманням 24.10.2025 від ПП «Трім» відповіді з доданою банківською випискою за запитаний період, в судовому засіданні 27.10.2025 арбітражний керуючий заявив усне клопотання про залишення без розгляду клопотання №17/09 від 30.09.2025 про витребування доказів, оскільки такі докази були отримані ним самостійно.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить ухвалити постанову, якою апеляційну скаргу арбітражного керуючого Бобрука Т.В. залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 - без змін.

В судовому засіданні скаржник підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить її задоволити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві. Просить оскаржене рішення залишити без змін.

Крім того, 05.02.2026 від Приватного підприємства "КОМПАНІЯ "ВІКС ОІЛ" заявлено клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Вказує, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2024, укладений між боржником та ТОВ «САНПАРК-В» має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки був вчинений на шкоду ПП «КОМПАНІЯ «ВІКС ОІЛ» з метою неможливості виконання існуючого грошового зобов`язання і після чого такий боржник став абсолютно неплатоспроможним.

В свою чергу, укладення спірного договору від 09.12.2024 між ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА» і ТОВ «САНПАРК-В» безпосередньо стосується прав та інтересів ПП «КОМПАНІЯ «ВІКС ОІЛ», оскільки він вчинений саме на шкоду кредитора - ПП «КОМПАНІЯ «ВІКС ОІЛ» і після укладення спірного правочину кредитор не має можливості задовольнити свої вимоги за рахунок активів боржника, які були незаконно відчужені.

Вважає, що зв`язку з цим, рішення по даній справі, зокрема, по розгляду апеляційної скарги арбітражного керуючого Бобрука Т.В. на рішення Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 безпосередньо стосується прав та інтересів ПП «КОМПАНІЯ «ВІКС ОІЛ» і може вплинути на його права та законні інтереси.

В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.ст.50, 267 ГПК України.

Просить залучити до участі у справі Приватне підприємство "КОМПАНІЯ ВІКС ОІЛ" (вул. Павлова Академіка, буд. 120, офіс 716, м. Харків, Харківська об., 61054, код 42365563) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні арбітражного керуючого Бобрука Т.В. (позивача/заявника/скаржника).

Разом з тим, від відповідача надійшло заперечення проти задоволення клопотання про залучення третьої особи. Просить відмовити Приватному підприємству «Компанія «Вікс Оіл» у залученні його до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

В судовому засіданні арбітражний керуючий підтримав подане клопотання.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вказаного клопотання.

Колегія суддів розглянувши клопотання Приватного підприємства "КОМПАНІЯ "ВІКС ОІЛ" про залучення третьою особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору прийшла до висновку про його відхилення з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 50 ГПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 912/3032/19, у якій Верховний Суд вказав наступне:

- процесуальна діяльність суду щодо здійснення правосуддя має чітко визначені в законі мету, завдання і коло учасників - носіїв процесуальних прав і обов`язків. Реалізація процесуальних прав обумовлена виключно процесуальним статусом учасника (позивач, відповідач тощо).

- суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 201/2760/20 та від 27.02.2024 у справі №912/164/20.

- у розумінні статті 50 ГПК України підставою участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є їх заінтересованість у результатах вирішення спору, а саме: ймовірність виникнення в них у майбутньому права на позов або можливості пред`явлення до них позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Таким чином, в силу положень наведеної норми умовою для залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідних осіб, є саме те, що рішення господарського суду може вплинути на їх права/інтереси та обов`язки. Водночас положення частини четвертої цієї статті визначають обов`язок суду зазначити обставини, на які саме права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду.

- зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у вирішенні цього питання суд апеляційної інстанції посилається на висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 10.05.2023 у справі № 201/2760/20. Водночас суд апеляційної інстанції не врахував, що у наведеній постанові Верховний Суд наголосив саме на тому, що суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу такій особі і передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб.

-Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що з приписів ст. 42 КУПБ випливає, що арбітражний керуючий або кредитор можуть заявити позовні вимоги про визнання договору недійсним, отже, процесуальний статус вже визначений і обмежений законом - арбітражний керуючий або кредитор можуть бути позивачами. Виходячи з вищевикладеної позиції Верховного Суду та приписів ГПК України кредитор, якщо має зацікавленість, в даній справі, не може мати процесуального статусу третьої особи, оскільки в подальшому не набуває права регресу ані до арбітражного керуючого, ані до ТОВ «Санпарк-В».

Таким чином, відсутні підстави для залучення Приватного підприємства "КОМПАНІЯ ВІКС ОІЛ" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні арбітражного керуючого Бобрука Т.В. (позивача/заявника/скаржника).

Крім того, в своїй скарзі скаржник просить долучити додаткові докази, а саме: копії банківських документів (виписок) ПП «ТРІМ», ТОВ «САНПАРК-В» та ТОВ «НЕМИРІВ НАФТОБАЗА».

Щодо вказаних додатково поданих документів колегія суддів зазначає таке.

Згідно із ч. 3 ст. 269 ГПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до правових позицій ВС КГС, викладених у постановах від 13.04.2021 у справі №909/722/14 та від 1 липня 2021 року по справі 46/603, положення ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. Положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.

У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи №916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи №909/965/16, від 26.02.2019 зі справи №913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Як убачається із матеріалів справи питання щодо долучення вказаних документів вирішувалося судом першої інстанції та надано оцінку порядку подання доказів, та ухвалою Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 у справі №902/207/25(902/1101/25) у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Бобрука Т.В. від 27.10.2025 про поновлення строку на подання додаткових письмових доказів та долучення до матеріалів справи поданого 27.10.2025 доповнення до матеріалів справи, яке містить копії отриманих банківських документів відмовлено, оскільки таке подане в порушення ст. 80 ГПК України. Доповнення до матеріалів справи №12/10 від 27.10.2025 з додатками залишено без розгляду.

Отже, вказані документи судом першої інстанції не досліджувалися.

Колегія суддів зауважує, що постановою від 18.02.2026 у даній справі апеляційну скаргу розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" арбітражного керуючого Бобрука Тараса Володимировича на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 у справі №902/207/25(902/1101/25) залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 28.11.2025 у справі №902/207/25(902/1101/25) залишено без змін. У вказаній постанові судом апеляційної інстанції було надано оцінку правомірності дій суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного процесуального строку для долучення доказів та залишення їх без розгляду.

Одночасно суд бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі №910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 19.07.2024 у справі №910/11201/23 щодо поважності причин пропуску строку та виняткових випадків його відновлення.

Як убачається із матеріалів апеляційної скарги на поважність причин пропуску строків на подання доказів розпорядник вказує таке: адвокатський запит до ПП «Трім» є єдиним способом отримати відповідні дані; строк відповіді залежить не від арбітражного керуючого, а від третьої особи; отримання інформації 24.10.2025 підтверджується документально.

Однак, колегія суддів зазначає, що зазначені причини не є непереборними в умовах необхідності ретельної та належної підготовки матеріалів до позову, збору доказової бази та дотримання вимог норм ГПК України. При цьому, адвокатський запит не є єдиним способом отримати відповідні дані.

За наведеного, колегія суддів не бере до уваги подані скаржником додаткові докази, неповажні причини пропуску.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

09.12.2024 між ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" (Продавець) та ТОВ "САНПАРК-В" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до п. 1.1. договору Продавець продав, а Покупець купив комплекс будівель та споруд, що розташований за номером 3 по вул. Польовій у м. Немирів, Вінницького району (колишній Немирівський район), Вінницької області.

Відповідно до п. 1.2. договору вищезазначене нерухоме майно належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Немирівської міської ради 14 грудня 2011 року, згідно рішення № 215 від 12.12.2011 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27625337, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 230.

Відповідно до документу, який посвідчує право власності та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09.12.2024, загальна площа об`єкта нерухомого майна становить 617.1 кв.м.

Опис об`єкта: Адміністративний будинок А. загальна площа 170.4 кв.м.; тамбур, а, загальна площа 18.7 кв.м.: ганок, а1, ганок, а2, підвал. A/під. загальна площа 59.4 кв.м.; вхід в підвал, а3, насосна, Б, загальна площа 21.3 кв.м.; ангар, В, загальна площа 347.3 кв.м.; цистерна, 400 м3, 1; цистерна, 400 м3, 2; цистерна, 400 м3, 3; цистерна, 75 м3, 4; цистерна, 75 м3, 5: цистерна, 75 м3, 6: цистерна, 75 м3. 7; цистерна, 75 м3, 8; цистерна, 75 м3, 9; цистерна, 75 м3, 11; цистерна, 75 м3, 12; цистерна, 75 м3, 13: огорожа, 378,3 п.м.14.

Вищезазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,6813 га. кадастровий помер :02:001:0729, яка перебуває в користуванні Продавця (п. 1.3. договору).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 5 548 385,64 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору згідно довідки ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" залишкова балансова вартість об`єкта нерухомості станом на 09.12.2024 становить 5 548 385,64 грн.

Розрахунок за цим договором, ми сторони договору, здійснюємо в безготівковій формі шляхом перерахування коштів, зазначених в п. 2.1. цього договору на розрахунковий рахунок Продавця, який зазначений в розділі 9 цього договору "підписи сторін", в строк до 01 грудня 2025 (п. 2.3. договору).

Відповідно до п. 2.5. договору Продавець зобов`язується передати Покупцеві нерухоме майно, яке є предметом цього договору , а також технічну документацію на нього по акту приймання-передачі після отримання повного розрахунку за цим договором.

Згідно п. 2.6. договору підписання акту приймання-передачі буде свідчити про те, що розрахунки за нерухоме майно здійснені повністю та про відсутність зі сторони Продавця до Покупця будь-яких претензій майнового та фінансового характеру.

Право власності на відчужуване за цим договором нерухоме майно переходить до Покупця у відповідності до ст. 334 Цивільного кодексу України - з моменту державної реєстрації цих прав. Сторони погоджуються, що реєстрація права власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1 договору, відбувається до проведення повних розрахунків, в день укладення та посвідчення цього договору (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 8.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1422.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Розпорядник майна боржника (позивач) правовою підставою заявлених вимог визначив приписи статті 42 КУзПБ.

Як зазначалося вище, розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Одним із способів захисту порушених справ у межах справи про банкрутство є визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, який закріплено у статті 42 КУзПБ, і який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Відповідно до ч. 9 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у тому числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 КУзПБ).

Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

На відміну від Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, законодавство про банкрутство (стаття 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а встановлює спеціальні правила та врегульовує процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Крім того, слід вказати, що з огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальновстановлених Цивільним кодексом України підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство.

Разом з тим, слід вказати, недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у підозрілий період, а лише ті, підставність визнання недійсними яких передбачено частинами першою, другою ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Так, у своєму позові позивач, як на підставу звернення із даним позовом вказував, що договір купівлі-продажу майна від 09.12.2024:

- має ознаки фраудаторного правочину, тобто такого, що вчинений на шкоду кредиторам боржника з порушенням добросовісності (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 13, 203, 215 ЦК України);

- укладено менше ніж за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство при наявності істотної заборгованості перед кредиторами;

- укладено з особою, яка є заінтересованою (пов`язаною);

- укладено на умовах, що явно суперечать ринковим.

Щодо доводів скаржника про неотримання ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" коштів за договором, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до п. 2.1. договору за домовленістю сторін продаж нерухомості вчинено за 5 548 385,64 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору розрахунок за цим договором сторони передбачили до 01 грудня 2025.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме фільтрованої виписки за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 ТОВ "САНПАРК-В" 11.12.2024 перераховано на рахунок ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" 508 062,77 грн, 450 000,00 грн, 550 000,0 грн, 400 000,00 грн, 390 000,00 грн, 380 000,00 грн, 400 000,00 грн, 360 000,00 грн, 400 000,00 грн, 400 000,00 грн, 350 000,00 грн, 400 000,00 грн, 380 000,00 грн, 390 000,00 грн, 400 000,00 грн, 400 000,00 грн, 100 000,00 грн з призначенням платежу "купівля комплексу будівель та споруд, згідно договору № НТР 275233 від 09.12.2024, що розташований за номером 3 по вул. Польовій в місті Немирів, Вінницького району (колишній Немирівський район) Вінницької області".

Тобто факт проведення розрахунку по договору підтверджується платіжним документом, в межах строку, визначеного договором.

Щодо доводів скарги про відчуження майна за цінами, відповідно нижчими від ринкових слід вказати наступне.

Так, як убачається із доводів викладених, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, розпорядник майна вказує, що відповідно до умов оскаржуваного договору купівлі-продажу вартість продажу нерухомого майна боржника становила 5 548 385,64 грн, однак вказана вартість суттєво відрізняється від ринкової вартості аналогічних об`єктів нерухомості.

Так, арбітражним керуючим було здійснено запит до ТОВ ДІМ.РІА МАРКЕТПЛЕЙС щодо надання інформації стосовно оголошень з продажу комерційної нерухомості, розташованої в межах території Вінницької області, площею від 600 до 700 кв.м., що були розміщені користувачами сайту DOM.RІA.com. на який було отримано відповідь за №05/08/2025-01 від 05.06.2025 з переліком об`єктів нерухомості та їх вартості.

Аналіз наданої інформації на думку розпорядника майна дає підстави стверджувати, що протягом 2024 року комерційна нерухомість, розташована безпосередньо у м. Вінниця, площею від 600 до 700 кв.м. мала середньоринкову вартість від 16 300 000,00грн до 53 300 000,00 грн, що в декілька разів перевищує вартість продажу нерухомого майна за оскаржуваним договором.

За наведеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що єдиним доказом на який посилається позивач (скаржник) є лист ТОВ ДІМ.РІА МАРКЕТПЛЕЙС з переліком оголошень з продажу комерційної нерухомості, розташованої в межах території Вінницької області, площею від 600 до 700 кв. м., що були розміщені користувачами сайту ДОМ.РІА, в період з 01.01.2014 по 25.07.2025.

Однак колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що такі відомості:

- не підтверджують реальної вартості нерухомого майна, оскільки оголошення в мережі інтернет є лише інформаційними повідомленнями та виражають суб`єктивні побажання продавців, а не фактичну ціну укладених правочинів, при цьому ТОВ ДІМ.РІА МАРКЕТПЛЕЙС не є експертом у сфері ціноутворення на нерухомість.

- не є офіційними даними щодо ринкової або оціночної вартості майна й самі по собі не можуть слугувати доказом заниження ціни.

-не містять підтвердження тотожності об`єктів (площа, технічний стан, місцезнаходження, інфраструктура, стан ремонту, правовий статус, тощо), що унеможливлює їх використання для порівняння.

Крім того, на переконання колегії суддів порівнювати ціни у місті Вінниця та місті Немирів не можна з різних причин, зокрема, комфорт, умови, зовнішні фактори, що застосовуються оцінювачами та формують ринок тощо.

Отже, розпорядник майна не подав жодного експертного висновку, оціночного звіту, або інших документів, які могли б достовірно підтвердити, що ціна оспорюваного договору не відповідає ринковій.

Таким чином, належних доказів заниження ціни договору суду не надано, а тому доводи скаржника щодо заниження ціни договору купівлі-продажу нерухомого майна, порівняно з ринковою вартістю об`єкту нерухомого майна спростовується наведеним вище та не береться до уваги судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів скаржника, про те, що на момент укладення спірного договору боржник був обізнаний про наявність невиконаних грошових зобов`язань, зокрема перед ПП КТ ТРЕЙДИНГ, ТОВ КУСТО АГРО ФАРМІНГ та ПП АЙ-ЕНД-Ю ЕНЕРГО.

Як убачається із матеріалів справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" та ТОВ "САНПАРК-В" укладено 09.12.2024.

Станом на 09.12.2024 (момент укладення спірного правочину) ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" не перебувало у стані неплатоспроможності.

Що стосується справи № 902/1151/24 за позовом ПП КТ ГРЕЙДИНГ до ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" про стягнення 3 670 929, 58 грн, то позов у вказаній справі був поданий 04.11.2024, а рішення у вказаній справі прийнято лише 23.01.2025.

Що стосується справи № 902/1184/24 за позовом ТОВ КУСТО АГРО ФАРМІНГ до ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" про стягнення 9807961,55 грн, то позов був поданий 13.11.2024, а рішення прийнято 04.02.2025.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність позовних заяв в суді не означає, що існує підтверджена заборгованість, оскільки це лише початок процесу: позивач заявляє вимогу, а відповідач має право її оспорювати, подавати заперечення, суд має дослідити всі докази, перш ніж ухвалити остаточне рішення про наявність чи відсутність боргу.

Що стосується справи № 902/1324/24 за позовом ПП АЙ-ЕНД-Ю ЕНЕРГО про стягнення 5020190,58 грн позов подано 12.12.2025, тобто вже після підписання спірного договору від 09.12.2024, а рішення прийнято 12.02.2025.

Більш того, матеріали справи не містять та розпорядник майна не наводить жодних фактів, які б свідчили про порушення прав боржника або кредиторів внаслідок укладення спірного договору, а також про те, що в результаті укладання саме вказаного договору боржник став неплатоспроможним, виконання зобов`язань перед кредиторами стало неможливим тощо.

Щодо укладення боржником правочину із заінтересованою особою слід вказати наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора якщо боржник уклав договір із заінтересованою особою.

Ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутство передбачено, що заінтересованими особами стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Розпорядник майна в позовній заяві взагалі не обґрунтовує в чому полягає та чим підтверджується пов`язаність осіб.

Разом з тим, до позовної заяви додає копію ухвали слідчого судді Чернівецького районного суду міста Чернівці Стоцької Л.А. від 03.06.2025 у справі № 725/4683/25, яка постановлена за наслідком розгляду клопотання слідчого СВ ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області Сачик Д.В. про надання дозволу на проведення обшуку за місцем здійснення господарської діяльності ТОВ "Санпарк-В" та ТОВ "Немирів Нафтобаза".

В тексті ухвали зазначено: "Поряд з цим до СУ ГУНП в Чернівецькій області на виконання доручення надійшли оперативні матеріали перевірки УСР в Чернівецькій області ДСР НП України, відповідно до яких встановлено, що ОСОБА_1 контролює діяльність ряду підприємств, зокрема ПП "Трім", ТОВ "ГлобалЕнерджи Транс", ТОВ "Глобаленерджи, ПП "Біонафтобуд", ПП "Нафтіма", ТОВ "Газбон", ТОВ "Маркет Енерджи", ТОВ "Санпарк-В", ФГ "Блек Даймонд", ТОВ "Немирів Нафтобаза", ТОВ "Ярд-2021", ПП "ТінікОіл", які останній використовує для створення видимості законної господарської діяльності у сфері придбання, зберігання та реалізації нафтопродуктів, однак в дійсності, залучивши у якості номінальних директорів та засновників осіб - ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_8 , які на виконання вказівок ОСОБА_1 укладають від імені юридичних осіб цивільно-правові угоди щодо поставки та зберігання нафтопродуктів, отримуючи на рахунки зазначених підприємств кошти у якості оплати товарів та послуг, однак, в подальшому, під приводом дії правового режиму воєнного стану, логістичних проблем, змін в податковій політиці та державного регулювання цін повідомляють контрагентам про неможливість виконання підконтрольними юридичними особами взятих на себе домовленостей, чим накопичують вказаними юридичними особами значні суми фінансових зобов`язань, не маючи наміру їх виконувати".

При цьому судом не надано жодної оцінки цьому твердженню та не підтверджено факту, щодо заінтересованих осіб.

Крім того, ухвала слідчого судді не є доказом укладення договору із заінтересованими особами.

Ухвала слідчого судді - це документ, який дає дозвіл на проведення певної слідчої (розшукової) дії, у даному випадку - обшуку.

Разом з тим, вказана ухвала сама по собі не містить відомостей, які можуть бути використані як докази, на відміну від результатів слідчих дій, що проводяться на її основі.

Інших доказів, які могли би підтвердити факт укладення договору заінтересованими особами розпорядником майна не надано.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України визначено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що повідомлення розпорядника ґрунтується виключно на даних оперативних підрозділів, які не підтверджені вироком суду або хоча б постановою слідчого, отже, не є беззаперечним доказом «пов`язаності декількох суб`єктів між собою».

Щодо наявності ознак фраудаторності у вчиненому правочині колегія суддів вказує таке.

Так, колегія суддів вважає за необхідне врахувати правову позицію, викладену в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19). У вказаній справі судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла таких висновків:

- фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку;

- фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин;

- формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися;

- вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17);

- особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може;

- боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора;

- будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).

У той же час, добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник має піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, має відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке виникло правомірно, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

У разі невстановлення недобросовісної поведінки сторін оскаржуваного договору, недоведення, що його укладено в період настання у боржника зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого він перестав бути платоспроможним, підстав вважати оскаржуваний правочин фраудаторним та таким, що укладений на шкоду кредитору, немає (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі № 902/1023/19(902/508/20) та від 23.11.2022 у справі № 918/1174/20 (918/559/21).

Як убачається із матеріалів справи, 09.12.2024 між ТОВ НЕМИРІВ НАФТОБАЗА (Продавець) та ТОВ САНПАРК-В (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив комплекс будівель та споруд, що розташований за номером 3 по вул. Польовій у м. Немирів, Немирівського району Вінницької області.

Покупець - ТОВ САНПАРК-В, юридична особа, щодо якої не встановлено жодної правової пов`язаності з боржником. Оплата за майно відбулася, правочин належно оформлений і зареєстрований. Ці обставини свідчать про легальність і дійсність укладеного договору.

В підтвердження проведення оплати ТОВ "САНПАРК-В" на користь ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" за придбаний комплекс будівель та споруд надано банківську виписку.

Також, розпорядник майна зазначав, що продаж майна було здійснено за цінами, суттєво нижчими від ринкових. Однак, належних доказів заниження ціни заявником до матеріалів справи додано не було.

Крім того, розпорядником майна не надано відповідних доказів на підтвердження доводів, що оскаржуваний договір, укладений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредиторами (наявність позовних заяв в суді не означає автоматично, що існує підтверджена заборгованість).

Водночас, сам лише факт укладення договору купівлі-продажу в період існування заборгованості перед кредитором не може свідчити про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним як фраудаторного, оскільки необхідним є доведення того, що мета укладення цього договору була очевидно неправомірною та недобросовісною, а саме, що внаслідок укладення такого правочину боржник перестав бути платоспроможним, а правочин був вчинений з метою ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що право власності та свобода договору, захищені як на національному рівні, так і в системі Європейської конвенції з прав людини, передбачають, що втручання у дійсність правочинів можливе лише за наявності беззаперечних доказів порушення закону, недобросовісної поведінки або наявності умислу на завдання шкоди іншим особам. Відсутність таких доказів виключає можливість визнання правочину недійсним.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини, положення закону та судову практику, на переконання суду, в даному конкретному випадку за наведених обставин та доданих до заяви доказів, відсутні підстави вважати оскаржуваний договір купівлі-продажу нерухомого майна фраудаторними та таким, що укладений на шкоду кредиторам.

Отже, колегія суддів зауважує, що оскільки розпорядником майна не доведено обставин щодо неправомірності укладення оспорюваного договору та не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність ознак фраудаторності такого договору, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, а тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, з огляду на наведені вище обставини та відмову в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору договір купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку і про відмову в задоволенні вимоги про витребування з незаконного володіння ТОВ "САНПАРК-В на користь ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" комплексу будівель та споруд.

Аналізуючи встановлені обставини у справі та правові норми апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ТОВ "САНПАРК-В" є добросовісним набувачем.

Розпорядником майна не подано належних доказів недобросовісності ТОВ "САНПАРК-В" як набувача спірного майна.

Задоволення позову про витребування майна у добросовісного набувача призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

За наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції відповідно до норм ст. 145 ГПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні вищевказаного позову, правомірно скасовано заходи забезпечення позову, вжитих ухвалою господарського суду Вінницької області від 08.08.2025 у справі №902/207/25(902/1101/25).

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 28.11.25 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу розпорядника майна ТОВ "НЕМИРІВ НАФТОБАЗА" арбітражного керуючого Бобрука Тараса Володимировича на рішення господарського суду Вінницької області від 28.11.25 у справі № 902/207/25(902/1101/25) залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 28.11.25 у справі №902/207/25(902/1101/25) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, встановленому ст. 286-291 ГПК України.

4. Справу №902/207/25(902/1101/25) повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "04" березня 2026 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.