ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. Справа №914/3349/22(914/2709/25)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Техно від 16.01.2026 (вх. №01-05/169/26 від 19.01.2026)

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2025 (суддя Цікало А.І., повне рішення складено 12.01.2026)

у справі №914/3349/22 (914/2709/25)

за позовом: Приватного акціонерного товариства Великоанадольський вогнетривкий комбінат

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд техно

про: стягнення 350000 грн. 00 коп.

в межах справи: №914/3349/22

про банкрутство: Приватного акціонерного товариства Великоанадольський вогнетривкий комбінат

за участю представників:

від скаржника (відповідача): не з`явився

від позивача: адвокат Яковлєв А.В.

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2025 у справі №914/3349/22 (914/2709/25) позов ПАТ Великоанадольський вогнетривкий комбінат до ТзОВ Гранд техно про стягнення 350000,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар задоволено; стягнуто з ТзОВ Гранд техно на користь ПАТ Великоанадольський вогнетривкий комбінат 350000,00 грн. заборгованості та 4200,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2025 у справі №914/3349/22 (914/2709/25) та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати у розмірі 6300,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, докази яких будуть надані додатково.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк на подання відзиву до 20.02.2026, призначено розгляд справи на 25.02.2026.

28.01.2026 апелянт подав суду заяву (вх.№01-04/854/26 від 29.01.2026) про розгляд справи без участі представника апелянта.

20.02.2026 позивач подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/1509/26 від 23.02.2026), в якому просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 25.02.2026 представник позивача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, надав суду пояснення щодо фактичних обставин спору, просив залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на таке.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

Приватне акціонерне товариство Великоанадольський вогнетривкий комбінат звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд техно про стягнення 350000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.08.2017 між сторонами укладено договір № Юр-253/17, за яким позивач перерахував відповідачу попередню оплату в сумі 350000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1052 від 07.02.2022. Однак, відповідач товар позивачу не поставив, а отже відповідач повинен повернути позивачу кошти у розмірі 350000,00 грн., які отримані відповідачем як попередня оплата за непоставлений товар.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції письмових заяв по суті спору не подавав, доказу, витребуваного ухвалою суду від 29.09.2025 (копію договору № Юр-253/17 від 28.08.2017), не надав.

Місцевий госпдарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, встановив, що позивач перерахував відповідачу кошти в розмірі 350000,00 грн. як передоплату за товар згідно з договором № Юр-253/17 від 28.08.2017, відповідач доказів передання позивачу оплаченого товару чи повернення коштів попередньої оплати за товар не надав, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 350000,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар обґрунтовані, підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та заперечення позивача.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт покликається на такі доводи:

- суд помилково встановив факт існування договору №Юр-253/17 від 28.08.2017, спираючись виключно на платіжну інструкцію № 1052 від 07.02.2022;

- вказаний договір ніколи не укладався;

- згідно зі ст.208 ЦК України та ст.181 ГК України, господарські договори укладаються у письмовій формі, а платіжне доручення є розрахунковим документом, що формується платником в односторонньому порядку, призначення платежу відображає лише волевиявлення платника і не є доказом акцепту умов договору отримувачем коштів;

- Верховний Суд у постанові від 09.08.2023 у справі №755/16831/19 вказав, що вказівка у призначенні платежу не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми правочину;

- позивач посилається на конкретний письмовий договір №Юр-253/17 від 28.08.2017, тобто йдеться не про спрощений порядок укладення (наприклад, оплата по рахунку-фактурі), а про складний двосторонній документ, який нібито існував, але був втрачений;

- платіжна інструкція є розрахунковим документом, що підтверджує факт виконання банківської операції (переказу коштів), вона не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України і не може підміняти собою договір поставки;

- реквізит «Призначення платежу» заповнюється платником (позивачем) в односторонньому порядку, вказівка в ньому на «Договір №Юр-253/17» є лише декларацією платника, а не доказом волевиявлення отримувача (відповідача) на укладення договору саме на таких умовах;

- застосувавши ч.2 ст.693 ЦК України (стягнення попередньої оплати), суд виходив з того, що відповідач порушив умови договору щодо строків поставки, однак, за відсутності тексту договору, неможливо встановити строк поставки (коли саме настало прострочення); умови поставки; місце виконання зобов`язання;

- суд безпідставно прийняв позицію позивача про порушення строків, не маючи жодного об`єктивного доказу того, якими ці строки були, що є порушенням стандарту доказування «вірогідності доказів» (ст. 79 ГПК);

- для того, щоб застосувати ч.2 ст.693 ЦК України (стягнення попередньої оплати за непоставлений товар) суд повинен був встановити факт порушення продавцем строку передання товару, проте договір відсутній, отже, строк поставки (істотна умова договору поставки) документально не визначений, тому має визначатися за правилами ч.2 ст.530 ЦК України (7 днів з моменту вимоги); позивач надіслав вимогу лише 11.11.2024;

- якщо договір від 2017 року, а оплата 2022 року, то виникає питання які саме умови поставки були погоджені; якщо умови були EXW (Інкотермс), то відповідач міг просто надати товар у своєму складі, а позивач його не забрав, у такому випадку прострочення кредитора (позивача), а не боржника;

- без тексту договору неможливо встановити обов`язок доставки, проте суд презюмував, що обов`язок доставки належав відповідачу, не маючи для цього жодних доказів, окрім слів позивача;

- відсутність письмового договору унеможливлює встановлення обсягу зобов`язань відповідача, неможливо порушити умову про строк чи асортимент, якщо ця умова ніде не зафіксована; за таких обставин, застосування договірної відповідальності (ст. 693 ЦК) є помилковим застосуванням норм матеріального права;

- оскаржуване рішення містить у мотивувальній частині висновок про те, що між сторонами було укладено договір № Юр-253/17 від 28.08.2017, який зроблений без дослідження тексту договору і виключно на підставі призначення платежу, відтак створює преюдиційний факт, який не відповідає дійсності і порушує права відповідача;

- кваліфікація правовідносин як договірних тягне за собою ряд наслідків, які суттєво погіршують становище відповідача порівняно з кондикційними зобов`язаннями;

- згідно зі ст.614 ЦК України, у договірних зобов`язаннях особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність, якщо не доведе відсутність своєї вини, натомість, для кондикційних зобов`язань (ст. 1212 ЦК) вина набувача не має значення, важливий лише об`єктивний факт безпідставного набуття (постанова Верховного Суду від 20.09.2024 у справі № 628/1203/19); суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача тягар доказування відсутності вини у непоставці товару за неіснуючим договором;

- визнання договору укладеним відкриває позивачу шлях для стягнення у майбутньому штрафних санкцій (пені, штрафу) за невиконання зобов`язання в натурі;

- рішення суду не лише вирішує питання про стягнення коштів, але й безпідставно створює юридичну фікцію договірних відносин, покладаючи на відповідача неіснуючі зобов`язання та ризики;

- суд прийняв посилання позивача на окупацію с. Володимирівка як достатній доказ втрати конкретного договору, проте позивач не надав доказів виконання вимог пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України щодо подання повідомлення про втрату первинних документів до контролюючого органу, відсутність такого повідомлення та відсутність спроб відновити договір через банківську установу свідчить про недоведеність факту існування документа;

- згідно з аналізом судової практики та рекомендацій щодо фіксації збитків, належними доказами неможливості надання оригіналу договору внаслідок окупації або бойових дій є чітко визначений перелік документів, однак в матеріалах справи відсутні: повідомлення податкового органу, акт інвентаризації, сертифікат ТПП про форс-мажор, звернення до правоохоронних органів тощо;

- позивач обмежився голослівним твердженням у позові: «підприємство не встигло вивезти ні обладнання, ні документацію», жодного документального підтвердження (наказу по підприємству про втрату документів, акту комісії, листування з ДПС) суду не надано;

- суд порушив ст.74 ГПК України, поклавши в основу рішення припущення, а не докази, відсутність доказів звернення до ДПС щодо втрати документів є критичною прогалиною, на яку слід зввернути увагу, така пасивна поведінка свідчить про те, що або документи не були втрачені, або сторона навмисно ухиляється від їх подання;

- оскільки факт втрати оригіналів не доведено належним чином, сумніви щодо відповідності наявних у справі копій фактичним обставинам не усунуті, посилання на втрату документів є голослівним та таким, що має на меті уникнення обов`язку доказування або приховування змісту оригіналів;

- у відповідача примірник спірного договору також відсутній, що свідчить про високу ймовірність того, що такий договір взагалі не укладався; згідно з чинними правилами організації діловодства та переліком типових документів, господарські договори повинні зберігатися на підприємстві протягом 5 років (до 2023 - 3 роки) після закінчення строку їх дії, проведення податкової перевірки та виконання зобов`язань; оскільки на підприємстві відповідача дотримуються порядку архівного зберігання, фізична відсутність цього документа є прямим підтвердженням відсутності правовідносин, а не наслідком втрати документів, як стверджує позивач;

- згідно з п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла до 28.04.2023), платники податків зобов`язані були забезпечити зберігання первинних документів протягом 1095 днів (3 роки);

- враховуючи, що відповідач заперечує існування договору, а позивач не надав належних доказів його укладення, кошти, отримані відповідачем, можуть вважатися виключно такими, що набуті без достатньої правової підстави, єдиною можливою правовою кваліфікацією отримання коштів без договору є безпідставне набуття майна (ст.1212 ЦК України);

- застосування судом першої інстанції норм договірного права (ст. 693 ЦК України) до недоговірних відносин є грубим порушенням норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення;

- обов`язок повернути безпідставно набуте майно виникає з моменту самого набуття, а не з моменту «порушення строку поставки», який неможливо встановити без договору;

- суд першої інстанції, визнавши наявність договору поставки лише на підставі платіжного доручення, фактично створив новий юридичний факт, який не відповідає дійсності; залишення рішення суду в нинішній редакції (як стягнення заборгованості за договором, а не як повернення безпідставно набутих коштів) створює для відповідача суттєві та невиправдані ризики, що порушує принцип юридичної визначеності;

- позивач обрав спосіб захисту стягнення заборгованості (попередньої оплати) за договором поставки, необхідною умовою якого є наявність укладеного договору; відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, за відсутності укладеного договору відносини сторін щодо набуття та збереження майна (коштів) є кондикційними і регулюються статтею 1212 ЦК України; Велика Палата чітко розмежувала ці способи захисту, вказавши на неможливість застосування договірних норм до недоговірних відносин;

- суд першої інстанції встановив факт перерахування коштів, але не встановив належними та допустимими доказами факт укладення договору №Юр-253/17, його зміст та умови; платіжна інструкція, на яку посилається суд, є одностороннім документом і не може замінити собою договір (постанова Верховного Суду від 18.08.2023 у справі №755/16831/19);

- оскільки позивач не довів існування договору, він не довів наявності у нього договірного права вимоги, за захистом якого він звернувся; Верховний Суд у постанові від 29.08.2023 у справі №910/5958/20 наголосив, що встановлення судом відсутності порушеного права (в тому вигляді, як його заявив позивач) є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:

- опис правовідносин в апеляційній скарзі не відповідає фактичним обставинам, що підтверджуються матеріалами справи; заперечуючи факт укладення договору, апелянт одночасно повідомляє суд про відсутність у нього примірника цього самого договору, що свідчить про внутрішню суперечливість його позиції;

- договірний характер взаємовідносин сторін підтверджується систематичним виконанням зобов`язань сторонами протягом 2021 2022 років, зокрема, позивач здійснював оплати відповідачу за платіжними інструкціями №7106 від 02.09.2021 (на суму 100 000 грн), №7283 від 07.09.2021 (на суму 100 000 грн), № 7600 від 16.09.2021 (на суму 70 000 грн), №8159 від 04.10.2021 ( на суму 25 000 грн), № 8929 від 01.11.2021 ( на суму 80 200 грн) та № 1052 від 07.02.2022 (на суму 350 000 грн);

- у призначенні платежу кожної із вказаних інструкцій містяться посилання на договір №Юр-253/17 від 28.08.17 із чітким зазначенням оплати за товар;

- деталізація призначень платежів, що вносилися позивачем на підставі рахунків та реквізитів самого відповідача, демонструє сталість та тривалість господарських відносин за різними позиціями товарів у межах одного договору, апелянт приймав вказані платежі протягом тривалого часу без зауважень щодо підстав їх отримання;

- борг у розмірі 350 000 грн за договором №Юр-253/17 від 28.08.17 зафіксований в акті звірки взаємних розрахунків за 2022 рік, що містить підпис директора відповідача Олега Петрочкова та печатку ТзОВ «Гранд Техно»;

- підпункт 69.28 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України визначає права платника податків на отримання податкових преференцій і збереження витрат у разі втрати документів, ця норма передбачає подання повідомлення до контролюючого органу саме для цілей оподаткування, а не як обов`язковий інструмент фіксації фактів для господарського спору; податкове законодавство не встановлює преклюзивних строків для надання таких повідомлень, а підзаконні акти Міністерства фінансів допускають їх подання постфактум, відтак використання цього права чи невикористання не спростовує факт окупації та втрати архіву, встановлений судом на підставі сукупності інших доказів;

- твердження про необхідність звернення до правоохоронних органів також не ґрунтуються на нормах права; законодавство не містить вимоги щодо верифікації втрати цивільних документів засобами кримінальної юстиції; правоохоронні органи здійснюють розслідування злочинів, а не засвідчують факти втрати документів у господарському обороті;

- процесуальним законом не передбачено обов`язку фіксації втрати доказів через механізми кримінального провадження для підтвердження обставин справи у господарському судочинстві; оцінка обставин втрати доказів через окупацію належить до компетенції суду; до того ж, позивач звертався до правоохоронних органів у зв`язку з захопленням його майна; якби відповідач заявив ці доводи в суді першої інстанції, позивач надав би відповідні докази звернення, проте сам факт звернення чи не звернення не відноситься до обставин, що підлягають доведенню в цій справі;

- суд першої інстанції обґрунтовано визначив правовідносини за статтею 693 ЦК України, адже відповідач не здійснив поставки товару та не повернув кошти у встановлений строк, у нього виникло прострочене зобов`язання з повернення коштів, оскільки за наявності доказів перерахування попередньої оплати та відсутності доказів поставки товару покупець має право вимагати повернення коштів;

- стосовно правової кваліфікації відносин, позивач зазначає, що будь-які запропоновані апелянтом підходи до тлумачення змісту відносин не можуть бути застосовані у цій справі, адже важливим є те, що мав місце реальний господарський платіж за поставку товару, здійснений за реквізитами відповідача; оскільки товар не було поставлено, позивач надіслав вимогу про повернення коштів від 11.11.2024 №Юр-46/24 і вказана вимога була отримана відповідачем 08.01.2025, що підтверджується трекінгом відправлення Укрпошта;

- застосування ст.1212 ЦК України є неможливим, оскільки платіжні документи та акт звірки підтверджують існування саме договірної підстави платежу, а не безпідставне збагачення;

- позивач, хоч і має зареєстроване місцезнаходження у м. Львові, його виробнича і офісна база знаходяться на окупованій території с. Володимирівка Волноваського району Донецької області; окупація відбулася у березні 2022 року, підприємство не встигло вивезти ні обладнання, ні документацію;

- відсутність договору хоч і заважає визначити умови домовленостей сторін, все ж зважаючи на те, що договір поставки відноситься до поіменованих договорів та регулюється положеннями ст.712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму;

- як на правові підстави позову, позивач також покликається на положення ч.1 ст.712 ЦК України, ч.2 ст.693 ЦК України та ч.2 ст.530 ЦК України, які у своїй сукупності дають право покупцю вимагати повернення передплати після спливу строку для добровільного виконання вимоги;

- спірні правовідносини також регулює стаття 625 ЦК України, відповідно до якої сторона, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки відповідач ухиляється від повернення коштів, він має нести встановлену законом відповідальність за прострочення грошового зобов`язання.

У мотивувальній частині відзиву позивач просить суд прийняти та долучити до матеріалів справи платіжні інструкції як докази тривалих правовідносин на основі договору №Юр-253/17 від 28.08.2017, оскільки необхідність їх подання виникла лише на стадії апеляційного провадження як реакція на заперечення апелянта, який не скористався своїм правом спростування фактів під час розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів не надає оцінку зазначеним доказам, оскільки такі подано з порушенням строку на подання доказів, встановленого у ст.80 ГПК України, і позивач не порушує питання про його поновлення. Окрім того, відповідно до ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Позивач не наводить жодних об`єктивних причин, які перешкоджали поданню доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, а зазначені ним причини свідчать про суб`єктивний вибір процесуальної поведінки.

Фактичні обставини спору та висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

07.02.2022 Приватне акціонерне товариство «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранд техно» кошти в розмірі 350000,00 грн. з призначенням платежу: «передоплата за бронь радіальну згідно договору №Юр-253/17 від 28.08.17 в т.ч. ПДВ 20% 58333,33 грн.», що підтверджується платіжною інструкцією №1052 від 07.02.2022.

За твердженням позивача, поставки товару, за який здійснено передоплату не відбулось, перераховані як передоплату кошти відповідач не повернув.

Борг у розмірі 350 000,00 грн за договором №Юр-253/17 від 28.08.17 зафіксований в акті звірки взаємних розрахунків за 2022 рік, що містить підпис директора відповідача Олега Петрочкова та печатку ТзОВ «Гранд Техно» (копію акту долучено до матеріалів позовної заяви а.с. 17, том 1).

Слід зазначити, що акт звірки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, за умови, що інформація, відображена в такому акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб (така правова позиція є усталеною, зокрема, відображена у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 902/1260/15, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 04.02.2026 у справі №916/2818/25 ).

08.01.2025 позивач надіслав на адресу відповідача лист від 11.11.2024 за вих. №Юр-46/24, в якому просив повернути заборгованість у розмірі 350000,00 грн. Вказаний лист залишився без відповіді та реагування.

В позовній заяві позивач повідомив суд, що виробнича і офісна база ПрАТ Великоанадольський вогнетривкий комбінат знаходиться на тимчасово окупованій території с. Володимирівка Волноваського району Донецької області. Окупація відбулась у березні 2022 року, підприємство не встигло вивезти ні обладнання, ні документацію, внаслідок чого договірну документацію втрачено, в тому числі договір №Юр-253/17 від 28.08.2017, на підставі якого було перераховано відповідачу кошти передоплати за товар у розмірі 350000,00 грн.

Колегія суддів бере до уваги, що тимчасова окупація Волноваського району Донецької області є загальновідомою обставиною, а також підтверджується відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 №376, відповідно до якого Ольгинська територіальна громада (до якої належить с.Володимирівка) Волноваського району Донецької області належить до територій, на яких бойові дії велись з 24.02.2022, і є тимчасово окупованою територією з 09.03.2022.

09.09.2025 адвокат позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом про надання копії договору №Юр-253/17 від 28.08.2017, однак відповіді на цей запит не отримав.

Із врахуванням наведених обставин, ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.09.2025 задоволено клопотання відповідача та витребувано у відповідача доказ - копію договору №Юр-253/17 від 28.08.2017, укладеного між ПрАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» та ТзОВ «Гранд техно». На подання доказу відповідачу встановлено строк - протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали.

Ухвалу від 29.09.2025 було надіслано на поштову адресу відповідача, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду за закінченням строку зберігання.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20, від 22.10.2024 у справі №910/18480/20).

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідач ухвали суду про витребування копії договору поставки не виконав, пояснень неможливості подати такий доказ суду не надав, і лише в апеляційній скарзі висловив заперечення щодо існування договору поставки.

Водночас, апелянт не заперечує факту здійснення позивачем 07 лютого 2022 року оплати коштів в розмірі 350000,00 грн. з призначенням платежу: передоплата за бронь радіальну згідно договору №Юр-253/17 від 28.08.17 в т.ч. ПДВ 20% 58333,33 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1052.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (в т.ч. постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Враховуючи те, що надані позивачем докази свідчать про вірогідність існування договору поставки та здійснення в межах цього договору передоплати, натомість відповідач не заперечив отримання таких коштів, не повернув їх як помилково перераховані, підписав акт звірки заборгованості, не виконав ухвали суду першої інстанції про витребування доказів і не надав пояснень щодо неможливості подання доказів, а лише після ухвалення судом рішення за результатами розгляду справи, заперечив існування договору, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивач довів наявність обставин, на які він покликається як на підставу задоволення позовних вимог.

Відтак слід відхилити доводи апелянта про те, що суд помилково встановив факт існування договору №Юр-253/17 від 28.08.2017, спираючись виключно на платіжну інструкцію №1052 від 07.02.2022.

Апелянт покликається на правові висновки Верхвоного Суду, викладені у постанові від 09.08.2023 у справі №755/16831/19, відповідно до яких вказівка у призначенні платежу не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми правочину. Проте, у зазначеній постанові Верховний Суд розглядав питання чи може укладення договору позики грошей між юридичною особою (позикодавець) та фізичною особою підтверджуватися тільки вказівкою призначення платежу при перерахунку коштів на картку.

Натомість, у цій справі інші фактичні обставини позивач стверджує про тривале існування договірних правовідносин на підставі договору поставки, здійснення передоплати за чергову поставку товару, нездійснення поставки цього товару, а також про втрату договірної документації на початку повномасштабного вторгнення рф на територію України внаслідок тимчасової окупації населеного пункту, в якому перебувала офісна та виробнича база підприємства.

Окрім того, як зазначає сам апелянт, у цій справі не йдеться про спрощений порядок укладення договору, а про письмовий договір поставки, укладений між двома юридичними особами.

Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

08.01.2025 позивач надіслав на адресу відповідача лист від 11.11.2024 за вих. № Юр-46/24, в якому просив повернути заборгованість у розмірі 350000,00 грн., таким чином відповідач мав обов`язок повернути позивачу передоплату у семиденний строк з дня отримання цього листа, однак не виконав такої вимоги.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо відсутності відомостей щодо строку виконання зобов`язання.

Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки з матеріалів справи встановлено факт здійснення передоплати за поставку товару і відсутні докази здійснення поставки товару, а після пред`явлення вимоги повернути передоплату відповідач не виконав такої вимоги, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Із врахуванням наведеного слід відхилити доводи апелянта про те, що належним способом захисту позивача є позов про повернення безпідставно набутих коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неподання позивачем доказів повідомлення податкового органу про втрату первинних документів на виконання вимог пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Так, у пп. 69.28 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України установлено, що до платників податків/податкових агентів, які провадили діяльність на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України і не можуть пред`явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, як виняток із положень статті 44 цього Кодексу застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Підставами неможливості пред`явлення первинних документів є втрата (знищення чи зіпсуття) первинних документів або знаходження їх на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, у разі якщо їх неможливо вивезти або їх вивезення пов`язане з ризиком для життя чи здоров`я платника податків, фізичних осіб чи неможливе у зв`язку з адміністративними перешкодами, встановленими органами влади.

У разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів платник податків/податковий агент подає до контролюючого органу в довільній формі повідомлення про неможливість вивезення первинних документів, підписане керівником підприємства та головним бухгалтером, в якому зазначаються: обставини, що призвели до втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, податкові (звітні) періоди, а також загальний перелік первинних документів (за можливості - із зазначенням реквізитів).

Дані та показники податкової звітності платника податків/податкового агента за податкові (звітні) періоди, зазначені у повідомленні, не можуть бути піддані сумніву лише на підставі відсутності первинних документів.

Після подання до контролюючого органу повідомлення про неможливість вивезення первинних документів у зв`язку з їх знаходженням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, запроваджується мораторій на проведення документальних перевірок щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів.

Якщо після подання повідомлення про неможливість вивезення первинних документів платнику податків/податковому агенту стане відомо про втрату таких документів, такий платник податків/податковий агент зобов`язаний подати до контролюючого органу повідомлення про втрату первинних документів із зазначенням обставин такої втрати.

Платники податків/податкові агенти, які подали повідомлення про втрату первинних документів відповідно до цього підпункту, не підлягають перевірці контролюючим органом щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів, у тому числі після завершення дії воєнного стану.

Втрата документів, що не пов`язана з проведенням на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, бойових дій, не надає права платнику податків/податковому агенту застосовувати положення цього підпункту.

Обов`язок доведення відсутності підстав для застосування положень цього підпункту покладається на контролюючий орган.

Таким чином, за змістом пп. 69.28 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України повідомлення про неможливість вивезення документації з тимчасово окупованих територій слугує механізмом врегулювання ситуацій, в яких під час здійснення документальної перевірки платник податків не має можливості надати податковому органу первинної документації.

Таке повідомлення не є предметом дослідження в межах господарської справи про стягнення коштів.

Також, щодо доводів про неподання інших доказів втрати документації (звернення до правоохоронних органів, наказу по підприємству про втрату документів, акту комісії з інвентаризації тощо) слід зазначити, що позивач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про витребування копії договору у відповідача, натомість відповідач не виконав вимог ухвали суду про витребування цього доказу, а також не надав пояснень щодо неможливості його подання, та не заперечував проти факту існування договору поставки під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, кожна зі сторін обрала процесуальну поведінку під час розгляду справи в суді першої інстанції, а місцевий господарський суд надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням у відповідності до вимог ст.86 ГПК України.

Апелянт не спростував висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, не довів порушення судом норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.

Відтак колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні вимог апеляційної скарги відповідача слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2025 у справі №914/3349/22 (914/2709/25) залишити без змін.

В порядку ст.129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Техно відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2025 у справі №914/3349/22 (914/2709/25) залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 09.03.2026.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.