ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

26 лютого 2026 року м. Тернопіль Справа № 921/47/25
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянувши заяву без номера від 23.02.2026 (вх.№19 від 24.02.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕЗЕР-ЛЕНД

про відвід судді від розгляду справи

за позовом ОСОБА_1 , м.Краматорськ Донецької області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Лезер-Ленд", м. Тернопіль

про стягнення 1 768 944 грн 06 коп.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 , м.Краматорськ Донецької області звернувся через підсистему Електронний суд ЄСІКС до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕЗЕР-ЛЕНД, м.Тернопіль, про стягнення 1 600 125,00 грн боргу, 139 320,43 грн інфляційних нарахувань, 29 498,63грн - 3 % річних, посилаючись на невиконання відповідачем обов`язку з оплати послуг за договором найму транспортних засобів № 28/05 від 28.05.2024.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.05.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025, задоволено позов.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 лютого 2026 року скасовано судові рішення попередніх інстанцій у цій справі; справу передано на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026, справу №921/47/25 розподілено на розгляд судді Андрусик Н.О.

Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року матеріали справи прийнято до провадження та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10.03.2026; сторонам встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті спору, інших документів.

В порядку ст.50 ГПК України до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено ФОП Щусь Євгена Миколайовича та ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ».

Також судом, зокрема, встановлено процесуальний строк позивачу для подання Протоколу узгодження договірної ціни, первинних документів щодо заборгованості перед ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ» та доказів ідентифікації учасників листування у месенджері Viber (підтвердження зв`язку номерів телефонів з представниками відповідача).

23 лютого 2026 року ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подано заяву без номера від 23.02.2026 (вх.№119 від 24.02.2026) про відвід судді Андрусик Н.О. від розгляду цієї справи.

На обґрунтування поданої заяви товариство посилається на існування обставин, які, на його думку, свідчать про заінтересованість судді у результаті розгляду справи та наявність інших обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності (п.3, 5 ст.35 ГПК України).

У заяві зазначається серед іншого, що суддя Андрусик Н.О. раніше розглядала справу №921/476/24 про банкрутство ТОВ «БМБУД», у якій між суддею та боржником наявний конфлікт, тому 30.05.2025 року суддею у даній справі було заявлено самовідвід.

Із змісту заяви слідує, що ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» та ТОВ «БМБУД» є пов`язаними особами та співзасновниками Консорціуму «ІМПЕРІАЛБУД». Також ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» виступає потенційним інвестором (санатором) у справі про банкрутство ТОВ «БМБУД». Заявник вважає, що суддею при постановленні ухвали від 16.02.2026 порушено норми процесуального закону, що унеможливлює реалізацію відповідачем наданих йому процесуальних прав, порушує принцип змагальності сторін, свободи у наданні ними суду доказів та у доведенні перед судом їх переконливості, порушує засади рівності всіх учасників судового провадження перед законом та судом.

На думку відповідача, суддя прийняла однобоку позицію позивача, адже в ухвалі від 16.02.2026 надала позивачу строк для обґрунтування позовних вимог, хоча Верховний Суд зазначив про прийняття судом до уваги нових доказів, котрі обґрунтовували інший предмет позову, підстави позову, такі докази подані з порушенням строку без зазначення поважності причин їх неподання у визначений ГПК строк; суддя витребувала у позивача докази, які той мав подати разом з позовною заявою, що є порушенням ст. 14 та ст. 74 ГПК України, адже суд не може самостійно збирати докази; суддя залучила до участі у справі як третіх осіб ФОП Щусь Є.М. та ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ», хоча рішення у справі, на переконання відповідача, не вплине на їхні права та обов`язки. Наводить інші аргументи, зокрема про зазначення в ухвалі від 16.02.2026 однієї підстави скасування попередніх судових рішень у цій справі Верховним Судом та не вказано про ряд інших підстав, на які вказав касаційний суд, та які послугували підставою для передачі справи на новий розгляд.

Заявник наголошує, що об`єктивність судді має проявлятися не лише в остаточному рішенні, а в усіх процесуальних діях. Сукупність наведених обставин, на думку ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД», свідчить про упереджене ставлення судді та порушує право відповідача на справедливий суд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є підставою для відведення судді Андрусик Н.О. від розгляду даної справи.

Розглянувши заяву про відвід судді, дослідивши мотиви, з яких його заявлено, суд дійшов висновку про його необґрунтованість з урахуванням такого.

Гарантією об`єктивного та неупередженого вирішення спору є інститут відводу судді.

Право подавати заяву про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплені основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її цивільного позову в національному суді, серед яких - розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Це положення закріплює "право на суд", одним із елементів якого є наявність суду, що відповідає критеріям незалежності і безсторонності. Поняття "незалежний суд" охоплює два основні аспекти: незалежність від виконавчої влади і від сторін (справа Рінгайсена, А 13 параграф 95). Безсторонність (неупередженість) суду означає відсутність упередженості та необ`єктивності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (i) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (ii) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію окремо від поведінки суддів слід визначити, чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо їхньої безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Газета Україна-Центр проти України», no.16695/04, від 15.07.2010).

Європейський Суд з прав людини наголошує, що судді у своїй професійній діяльності мають бути вільними від особистих симпатій, уподобань, схильностей. Вважається, що суддя є безстороннім, якщо немає доказів, які б свідчили про протилежне (суб`єктивна безсторонність). Суду також належить бути безстороннім об`єктивно, тобто мати достатньо гарантій, що виключають будь-які сумніви стосовно нього.

При цьому, незалежність судів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя (Висновок №1 (2001) КРЄС про стандарти незалежності судових органів та незмінюваності суддів).

Закон не покладає на суддю обов`язку переконувати у своїй неупередженості. Суддя (суд) своєю процесуальною та поза процесуальною поведінкою має таку неупередженість та безсторонність транслювати, демонструючи презумпцію неупередженості судді.

В рішенні у справі "Білуха проти України" (Заява №33949/02) від 9 листопада 2006 року сказано: "стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного".

Отже, відвід повинен бути вмотивованим, а заявник зобов`язаний надати докази наявності обставин, з існуванням яких закон пов`язує неможливість участі судді у розгляді справи.

Згідно зі ст. 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо, зокрема він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу.

За змістом ст. 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивований.

У заяві відповідач наголошує на існуванні обставин, які, за його переконанням, свідчать про упередженість судді. Такими обставинами вважає наявність у судді конфлікту з ТОВ «БМБУД», що є іншою обставиною, котра викликає обґрунтований сумнів у неупередженості судді Андрусик Н.О. та викликає недовіру до судді, а прийняте у цій справі суддею процедурне рішення трактується заявником як заінтересованість у розгляді справи (п. 3,5 ч. 1 ст. 35 ГПК України).

Подана заява є необґрунтованою та безпідставною, виходячи з такого.

Слід насамперед зазначити, що ухвала Господарського суду Тернопільської області від 16.02.2026 є процесуальним документом, яким суд прийняв до розгляду матеріали справи №921/47/25, скеровані судом касаційної інстанції для нового (повторного) розгляду.

Новий розгляд судової справи відбувається, як правило, через скасування попереднього рішення внаслідок неповноти з`ясування обставин або невірного застосування норм процесуального закону. При цьому новий розгляд здійснюється складом суду, визначеним автоматизованою системою діловодства (що в даному випадку мало місце) та з дотриманням вказівок суду вищої інстанції.

Верховний Суд у постанові від 02.02.2026 у даній справі зокрема зазначив, що суди попередніх інстанцій не перевірили: реальність заборгованості ТОВ «Лезер-Ленд» перед первісним кредитором ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ» на момент відступлення права вимоги 28.05.2024; якими первинними документами за договором № 13/03 від 13.03.2024 підтверджується заборгованість (п.71-72 постанови від 02.02.2026); чи дійсно відповідач замовляв у ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ» послуги та чи такі останнім надавалися (п.62-65, 71 постанови від 02.02.2026).

Ці висновки враховано при постановленні ухвали від 16.02.2026 про прийняття справи №921/47/25 до провадження. Так, у п.5 резолютивної частини ухвали сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи та документів. Судом безпосередньо виконано вказівку касаційного господарського суду, встановивши позивачу строк для подання первинних документів, що підтверджують реальність надання послуг саме ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ», а також доказів заборгованості перед цим товариством.

Твердження заявника про витребування судом доказів у позивача, що є проявом однобокості у викладенні обставин справи не відповідають дійсності, оскільки пункт 5 резолютивної частини ухвали від 16.02.2026 такої вказівки не містить. Більше того, при постановленні ухвали суд керувався нормами частини 3 статті 80 ГПК України, якою врегульовано питання подання доказів відповідачем та третьою особою яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Натомість питання про витребування доказів унормовано в статті 81 ГПК України, в якій визначено певний алгоритм дій, дотримання яких є необхідним для вирішення питання про витребування доказів та на котру суд не посилався при винесенні ухвали.

Оскільки Верховним Судом у складі КГС зазначено, що часткова оплата відповідачем 300 000 грн не є визнанням всієї суми боргу, адже послуги надавались за окремими заявками, ціну яких слід було узгоджувати окремо, а також на відсутність у матеріалах справи Протоколу узгодження договірної ціни, в ухвалі від 16.02.2026 було встановлено строк для надання позивачем документів, як-от: Протоколу узгодження договірної ціни; первинних документів щодо фактичного обсягу та погодження кожної окремої послуги, що не є збиранням доказів судом з власної ініціативи у розумінні ст. 74 ГПК України, не є витребуванням доказів у розумінні ст. 81 ГПК України, а є усуненням прогалин у доказовій базі, на які вмотивовано вказав касаційний суд.

Щодо залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ТОВ «ЛЕВІТ-МОНТАЖ» та ФОП Щусь Є.М., то такі дії вчинені при вирішенні питання про прийняття справи з урахуванням висновків Верховного Суду, що також узгоджується з положеннями частини 2 статті 50 ГПК України. Мотиви вчинення даної процесуальної дії наведено в ухвалі від 16.02.2026.

Залучення третіх осіб є імперативним обов`язком суду за нормами ст. 50 ГПК України щодо всебічного з`ясування обставин справи. Ця процесуальна дія спростовує, а не підтверджує будь-які сумніви в неупередженості судді. Навпаки, вона демонструє максимальну об`єктивність і готовність суду дослідити саме ті обставини, на які вказав касаційний суд. Залучення третіх осіб не може розглядатися як підстава для відводу судді.

Касаційний суд зазначив, що суди не надали оцінки змісту листування в месенджері «Viber», не встановили авторів та не спростували доводи відповідача про неможливість ідентифікації учасників. В ухвалі від 16.02.2026 позивачу запропоновано надати докази для ідентифікації учасників листування (підтвердження зв`язку між номерами телефонів та юридичною особою або її представниками, зокрема Ігорем Дзьордзем та Соломією Кулик). Отже, зазначене теж узгоджується та відповідає вказівкам Верховного Суду щодо встановлення авторів та змісту електронних доказів

Верховним Судом у п. 69 постанови зауважено про прийняття судом першої інстанції нових доказів з порушенням вимог процесуального законодавства. В ухвалі від 16.02.2026 суд встановив позивачу строк для подання письмового додаткового обґрунтування позовних вимог з огляду на ці зауваження суду касаційної інстанції. Відповідно до ст. 46 ГПК України кожна сторона у справі розпоряджається процесуальними правами на власний розсуд, тому жодним чином суд не може зобов"язати сторони надавати заяви з процесуальних питань і дану норму судом дотримано.

Отже, дії судді Андрусик Н.О. на при прийнятті матеріалів справи на новий розгляд є методичним виконанням вказівок Верховного Суду, натомість заява про відвід судді є спробою відповідача з використанням процесуальних механізмів уникнути об"єктивного розгляду справи та з"ясувати обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору, на які вказав касаційний суд, що є однією з підстав для скасування судового рішення (ст. 277 ГПК України). Дане процесуальне рішення не містить підтверджуючих доказів особистої упередженості судді при постановленні ухвали від 16.02.2026.

Згідно з ч. 4 ст. 35 ГПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями суду не може бути підставою для відводу.

У поданій заяві заявник надає суб`єктивну оцінку процесуальним діям судді, вчиненим при постановленні ухвали про прийняття справи, котру передано на новий розгляд, тобто на початковій стадії прийняття справи до провадження; робить висновки щодо наявності у судді конфлікту з пов"язаною з відповідачем іншою юридичною особою ТОВ "БМ БУД"; здійснення певним чином суддею порахунків з відповідачем через неприязні стосунки з ТОВ "БМ БУД"; наявності упередженості при розгляді справи.

Як уже зазначалось, істинність (наявність) доводів про упередженість чи необ`єктивність судді при розгляді справи має бути доведена документально, адже суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо ставити під сумнів його безсторонність.

Посилання відповідача на заявлення суддею самовідводу у господарській справі №921/476/24 про банкрутство, де стороною була інша юрособа - ТОВ «БМБУД", та з приводу дій якої суддя Андрусик Н.О. повідомляла Вищу раду правосуддя та Офіс Генерального прокурора про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ст. 48 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", не може підтверджувати упередженість судді упри розгляді справи №921/47/25, у якій сторонами є інші особи.

ТОВ «ЛЕЗЕР-ЛЕНД» є самостійною юридичною особою і факт входження цієї особи разом із ТОВ «БМБУД» в консорціум "Імперіалбуд" не може свідчити про існування (перенесення) конфлікту (за твердженням заявника) на ТОВ "Лезер Ленд". Твердження про існування конфлікту чи неприязних стосунків з ТОВ "БМ БУД" є хибними, адже жодних стосунків у судді Андрусик Н.О. з даним товариством немає і докази протилежного заявником не надано.

Суб`єктивна впевненість сторони в упередженості має базуватися на доведених фактах, а не на припущеннях. Ані матеріали цієї справи, ані матеріали заяви про відвід судді не містять жодних доказів того, що суддя Андрусик Н.О. є заінтересованою у результаті розгляду справи, тому такі твердження заявника ймовірно є намаганням створити видимість існування конфлікту для того, щоб самостійно обрати склад суду для розгляду справи за його участі, спонукати суддю до заявлення самовідводу чи залякати притягненням її до дисциплінарної відповідальності, про що прямо зазначено у заяві про відвід.

Доводи заявника щодо необхідності задоволення відводу судді лише з наведених вище підстав прямо порушують один з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, з правовою позицією яких він не згоден.

Оскільки будь-яких належних доказів, які б підтверджували наявність обґрунтованих обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді Андрусик Н.О. при розгляді даної справи, заявником не подано, то презумпція особистої неупередженості судді у даній справі не є спростованою та продовжує діяти доки не з`являться докази на користь протилежного.

З огляду на приписи статті 35 ГПК України, суд зазначає, що наведені відповідачем у заяві про відвід судді Андрусик Н.О. обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених п.п.3,5 статті 35 Господарського процесуального кодексу України для відводу судді, а також не підтверджують упередженість та необ`єктивність судді Андрусик Н.О. при розгляді даної справи, такі доводи ґрунтуються на припущеннях, власному тлумаченні підстав прийняття ухвали суду від 16.02.2026, є надуманими та неправдивими.

За таких обставин, заява Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕЗЕР-ЛЕНД про відвід судді є необґрунтованою.

Керуючись ст.ст. 32, 35, 36, 38, 39, 73, 74, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати відвід судді Андрусик Н.О. від розгляду справи №921/47/25 необґрунтованим.

2. Заяву без номера від 23.02.2026 (вх.№19 від 24.02.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕЗЕР-ЛЕНД про відвід судді Андрусик Н.О. від розгляду справи №921/47/25 передати для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 ГПК України, для подальшого вирішення питання про відвід.

Ухвала набирає законної сили 26.02.2026 в строк та порядку, передбачених ст.235 ГПК України та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.О. Андрусик