ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

(додаткова)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. Справа№ 910/4843/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

розглянувши заяву

представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-екологічний центр "Зелений квадрат" адвоката Волторніста О.С. про ухвалення додаткового рішення

при розгляді апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 (повний текст складено 16.10.2025)

у справі № 910/4843/25 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-екологічний центр "Зелений квадрат"

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 264 561,02 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави заявлених вимог.

29.12.2025 у системі «Електронний суд» представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-екологічний центр "Зелений квадрат" (далі - Товариство) адвокат Волторніста О.С. сформував заяву про ухвалення додаткового рішення (далі - заява), в якій просить:

- стягнути на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - Підприємство) 50 000,00 грн понесених ним витрат на правничу допомогу;

- стягнути з Підприємства на користь Товариства 8 829,05 грн інфляційних втрат;

- стягнути з Підприємства на користь Товариства 5 501,42 грн 3% річних.

На підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката Волторніста О.С. Товариство надало: договір про надання правової допомоги № 04-Г від 13.11.2025; акт наданих послуг №11-АДВ від 26.12.2025 згідно з договором про надання правової допомоги від 13.11.2025; платіжну інструкцію № 1730 від 26.12.2025.

Заявляючи вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з моменту подання позовної заяви, Товариство зазначає, що наразі рішення господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/4843/25, змінене в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025, відповідач не виконав.

Позиції учасників справи.

Підприємство надало заперечення, у якому просить у задоволенні заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення відмовити повністю.

Підприємство зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення подана до суду 26.12.2025, тобто після спливу п`яти днів від дати ухвалення постанови апеляційної інстанції (18.12.2025).

Підприємство зауважує на тому, що представник Товариства Волторніст О.С. діяв від імені Товариства на підставі довіреності, виданої на його ім`я, зі змісту якою випливало, що він діяв в інтересах довірителя безоплатно. Окрім того, додані до заяви представником докази про нібито понесені витрати позивача, а саме договір №04-Г від 13.11.2025, ордер, який не містить інформації щодо його дати, дати договору та найменування особи, якій надається правнича допомога. А тому акт наданих послуг не має жодного відношення до судової справи №910/4843/25.

Підприємство зазначає, що свідоцтво на заняття адвокатською діяльність Волторністу О.С. видано тільки 30.09.2025, ордер надано незрозуміло коли, на підставі якого документа та кому, позов пред`явлено до суду 17.04.2025, провадження у цій справі відкрито 28.04.2025 і уже 16.10.2025 було винесено судове рішення, а 18.12.2025 ухвалено рішення у апеляційній інстанції. Справа розглядалась у спрощений спосіб, без виклику сторін, і з моменту пред`явлення позову позивач не додавав до позову якісь додаткові матеріали, що, відповідно, не потребувало будь-яких дій з боку його представника. Окрім того, у наданому представником договорі №04-Г від 13.11.2025 як одному із доказів надання правничої допомоги у апеляційній інстанції зазначено, що адвокат зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу у справі щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питання представництва інтересів клієнта в процесі стягнення заборгованості за кредитними договорами.

На думку Підприємства, у заявника відсутні будь-які докази на підтвердження витрат, окрім того їх розмір в сумі 50 000,00 грн є взагалі нічим необґрунтований. Зазначена сума витрат на правову допомогу неспівмірна з реальним обсягом такої допомоги у суді апеляційної інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді апеляційної інстанції), критерію реальності таких витрат.

Окрім того, незрозумілою Підприємство вважає вимогу заявника у поданій ним заяві про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки це є нічим іншим як збільшенням позовних вимог, порядок та строки заявлення якого визначені ГПК Україні і на цій стадії розгляд таких вимог неможливий.

Підприємство просить у задоволенні заяви представника Товариства про ухвалення додаткового рішення у справі №910/4843/25 про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн та щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 8 829,05 грн та 3 % річних у розмірі 5 501,42 грн відмовити повністю.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду заяви по суті.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 29.12.2025 заяву передано колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4843/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом заяви, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за заявою Товариства про ухвалення додаткового рішення до надходження матеріалів справи №910/4843/25.

26.01.2026 матеріали справи №910/4843/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.012.2026 прийнято до розгляду заяву Товариства про ухвалення додаткового рішення у справі №910/4843/25. Розгляд заяви постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано учасникам справи надати свої заперечення щодо заяви Товариства.

Обставини справи, встановлені апеляційним господарським судом.

У квітні 2025 року Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Підприємства 264 561,02 грн, з яких 244 401,00 грн заборгованості за договором про надання послуг №05/21 від 15.12.2021, 17 069,20 грн інфляційних втрат та 3 090,82 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства 244 401,00 грн заборгованості, 17 069,20 грн інфляційних втрат, 3 090,82 грн 3% річних та 3 968,42 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2025, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати.

Товариство надало відзив, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечило та навело власні доводи на їх спростування. У відзиві на апеляційну скаргу Товариство повідомило суд, що попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу орієнтовно складає 40 000,00 гривень.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 апеляційну скаргу Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/4843/25 задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 у справі №910/4843/25 змінено та викладено його в такій редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Підприємства на користь Товариства 244 401,00 грн заборгованості, 17 069,20 грн інфляційних втрат, 3 070,79 грн 3% річних та 3 174,49 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовити. Стягнути з Товариства на користь Підприємства 36 коп судового збору за подання апеляційної скарги.»

Постанова доставлена до електронного кабінету Товариства 18.12.2025 о 19:54, а в електронний кабінет представника Товариства 18.12.2025 о 19:48.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 244 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що у заяві, що розглядається, Товариство заявило 3 вимоги, а саме:

- стягнути на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Підприємства понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн;

- стягнути з Підприємства на користь Товариства інфляційні втрати у розмірі 8 829,05 грн;

- стягнути з Підприємства на користь Товариства 3 % річних у розмірі 5 501,42 грн.

Щодо вимог Товариства прийняти додаткове судове рішення, яким стягнути з Підприємства інфляційні втрати та 3% річних за період 17.04.2025 - 25.12.2025.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 зазначила, що аналіз положень ст. 244 ГПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла таких висновків.

7.25. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема, пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат.

7.26. Частина перша ст. 244 ГПК України (частина перша статті 270 ЦПК України) містить диспозитивну норму щодо права суду з власної ініціативи або за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення. Винятком є розподіл судових витрат, який має ініціювати сторона з дотриманням правил статей 123-130, 221 ГПК України (статей 133-142, 246 ЦПК України).

7.29. Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209-246 ЦПК України (статей 201-221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №904/8884/21 зазначено, що «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні» (п. 132, 133).

Суд встановив, що Товариство звернулося до суду з позовною заявою, у якій просило стягнути з Підприємства 264 561,02 грн, з яких 244 401,00 грн заборгованості за договором про надання послуг №05/21 від 15.12.2021, 17 069,20 грн інфляційних втрат та 3 090,82 грн 3% річних, нарахованих за період 13.11.2024-15.04.2025. Інших вимог Товариство у позовній заяві не заявляло.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги Товариства повністю; апеляційний суд дійшов висновку, що Товариство неправильно визначило період прострочення (згідно з висновком апеляційного суду правомірним є відповідне нарахування за період 14.11.2024-15.04.2025), у зв`язку з чим змінив рішення місцевого суду, виклавши його в іншій редакції.

Колегія суддів зауважує заявнику, який у поданій ним заяві посилається на ст. 238 ГПК України та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/1452/22, що у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правова конструкція, передбачена ч. 10 ст. 238 ГПК України (ч. 10, 11 ст. 256 ЦПК України), полягає у тому, що таку пеню чи відсотки суд ухвалює нараховувати на майбутнє - на період після постановлення судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у цій постанові навела також такі висновки.

103. Зміст ч. 10 ст. 238 ГПК України (ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України) про те, що суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, дає можливість виснувати, що суд вчиняє такі дії на вимогу позивача. За власною ініціативою суд не може зазначити в рішенні про таке подальше нарахування відсотків або пені на майбутнє.

104. Таке розуміння відповідає змісту ч. 1 ст. 14 ГПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

105. За змістом цієї загальної засади суд, вирішуючи спір, обмежений сформульованими учасниками справи вимогами, тому вирішення спору судом безпосередньо залежить від вимоги, адресованої судові, про відправлення правосуддя.

106. Отже, суд (за загальним правилом та якщо про це немає спеціальної норми права) не має права вийти за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності судочинства у приватноправових відносинах.

Апеляційний суд констатує, що Товариство вимоги про стягнення з Підприємства інфляційних втрат та 3% річних під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції не заявляло.

Більше того, визначений заявником період нарахувань, які він просить стягнути з Підприємства (за період 17.04.2025 (дата подання позовної заяви) - 25.12.2025 (дата, що передує даті формування заяви, що розглядається), тобто період, який охоплює як час розгляду справи судами, так і період після ухвалення, зокрема, постанови апеляційного суду), суперечить правовій конструкції ч. 10 ст. 238 ГПК України.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули усі позовні вимоги Товариства, заявлені ним у цій справі.

З огляду на наведене підстави для прийняття додаткового рішення у відповідній частині вимог заяви Товариства відсутні.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, згідно із зазначеною нормою гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але у розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши надані Товариством докази понесених витрат на правничу допомогу, суд встановив таке.

13.11.2025 Товариство (клієнт) уклало з адвокатом Волоторністом О.С. (адвокат) договір №04-Г про надання правничої допомоги (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого адвокат зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу у справі щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питання представництва інтересів клієнта в процесі стягнення заборгованості за кредитними договорами, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором.

За надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 50 000,00 грн.

26.12.2025 сторони підписали акт №11-АДВ надання послуг про те, що на підставі договору №04-Г від 13.11.2025 виконавець виконав роботи (надав послуги): юридична консультація (1 год, ціна 4 000,00 грн, сума 4 000,00 грн); аналіз справи та формування правової позиції (4 год, ціна 4 000,00 грн, сума 16 000,00 грн); складання та подача відзиву на апеляційну скаргу (1 послуга, ціна 20 000,00 грн, сума 20 000,00 грн); гонорар успіху (1 шт, ціна 10 000,00 грн, сума 10 000,00 грн).

Суд встановив, що Товариство у позові заявило вимоги про стягнення з Підприємства заборгованості за договором про надання послуг №05/21 від 15.12.2021, а також нарахованих на цю заборгованість інфляційних та 3% річних.

Водночас за умовами договору про надання правничої допомоги адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу у справі щодо захисту прав та інтересів останнього «в процесі стягнення заборгованості за кредитними договорами».

Отже, предмет спору у цій справі не відповідає умовам договору №04-Г про надання правничої допомоги, наданого на підтвердження витрат Товариства у справі, що розглядається, оскільки у справі заявлена вимога щодо договору про надання послуг, а не кредитного договору, щодо якого Товариство уклало з адвокатом договір №04-Г від 13.11.2025.

Крім того, зазначеним вище договором обумовлено фіксований гонорар за усі послуги, що будуть надаватися за цим договором, та не передбачено гонорару успіху, оціненого заявником у акті надання послуг у 10 000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що зазначені у акті №11-АДВ від 26.12.2025 відомості щодо вартості наданих послуг взагалі не відповідають умовам договору №04-Г від 13.11.2025 та визначені як у формі погодинної оплати (юридична консультація, аналіз справи та формування правової позиції), так і у фіксованому розмірі (складання та подача відзиву на апеляційну скаргу).

Документи, які свідчили би про зміну сторонами умов договору №04-Г від 13.11.2025 у встановленому цим договором порядку (у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (у разі їх наявності)), до матеріалів справи не надано.

Враховуючи встановлені обставини у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що заявник не довів належними доказами розмір заявлених до стягнення з Підприємства витрат на правничу допомогу.

Суд також зазначає, що у поданому 20.11.2025 відзиві на апеляційну скаргу Товариство зазначило, що орієнтовний розрахунок судових витрат, які воно понесе при розгляді цієї справи складає 40 000,00 грн. Водночас у заяві, що розглядається, Товариство заявило до стягнення з Підприємства 50 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Згідно зі ст. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Зміст заяви Товариства, що розглядається, свідчить, що заявник не навів доводів щодо того, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Отже, в цій частині вимоги Товариства задоволені бути не можуть.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що заява, що розглядається, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 74, 129, 244, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-екологічний центр "Зелений квадрат" адвоката Волторніста О.С. про ухвалення додаткового рішення відмовити повністю.

2. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак