ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 Справа № 917/2026/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, оф. 411, ,

до Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

про стягнення 95 109,00 грн,

Представники сторін: не викликались.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни про cтягнення 95 109,00 грн, з яких 43 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту за Договором про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., 46 354,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5 755,00 грн заборгованість за комісією.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 05.11.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Також ухвалою суду від 05.11.2025 р. витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме:

- письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуски банківської картки № НОМЕР_2 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я Терещенко Марина Іріківна (РНОКПП НОМЕР_1 );

- письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_2 за період з 05.09.2024 року (дата видачі кредиту) по 20.02.2025 року (дата закінчення терміну кредитування).

02.12.2025 року від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до суду надійшла інформація, витребувана ухвалою від 05.11.2025 р.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачка порушила умови укладеного Договору про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. та не повернула позивачу кредитні кошти у передбачений договором термін.

Відповідачка у відзиві від 20.11.2025 р. (вх. № 14966 від 20.11.2025 р.) заперечувала проти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» у справі, стверджуючи про наступне:

- позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що саме ФОП Терещенко М.І. була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Бізнес позика», що саме відповідачка отримала логін і пароль, зайшла до особистого кабінету, подала заявку на отримання кредиту та була ознайомлена з усіма істотними умовами кредитного договору № 459001-КС-009; так само відсутні належні докази того, що саме відповідачка отримала одноразовий ідентифікатор UA-6371 та використала його для підписання договору;

- анкета клієнта та візуальна форма послідовності дій, створені позивачем одноособово, не є безсумнівними доказами вчинення сторонами дій з укладення електронного договору;

- у матеріалах справи відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредитних коштів у загальному розмірі 43 000,00 грн;

- нарахування позивачем процентів за період поза межами строку кредитування, встановленого кредитним договором, є протиправним;

- вимоги про стягнення комісії за надання кредитних коштів та користування (обслуговування) кредитом є безпідставними та такими, що підлягають відхиленню.

21.11.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до суду надійшла відповідь на відзив ФОП Терещенко М.І. у даній справі від 20.11.2025 р. (вх. № 14973), у якій позивач зазначив наступне:

- до позовної заяви була додана візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору, посвідчена директором ТОВ «Бізнес Позика» Гайворонською М.М., у якій детально відображені всі дії ТОВ «Бізнес Позика» та ФОП Терещенко М.І. щодо укладення Кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»;

- Кредитний договір підписаний ФОП Терещенко М.І. за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора;

- ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 43 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку Позичальника;

- усі істотні умови Кредитного договору, зокрема, тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо встановлені не у Правилах надання кредитів, а у Кредитному договорі, який ФОП Терещенко М.І. уклала у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»;

- ТОВ «Бізнес Позика» не нараховувало проценти після закінчення строку дії Кредитного договору, та не просило суд стягнути з ФОП Терещенко М.І. жодні проценти, які начебто були нараховані після закінчення строку дії Кредитного договору;

- незгода відповідача з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

Згідно з візуальною формою послідовності дій Клієнта Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на сайті https:/my.tpozyka.com (а. с. 48) 05.09.2024 року позивачем було відправлено відповідачці на номер телефону, який зазначено останнім у своїй анкеті в особистому кабінеті, одноразовий ідентифікатор UA-6371.

05.09.2024 р. ФОП Терещенко Марина Іріківна прийняла пропозицію ТОВ «Бізнес Позика» щодо укладення Договору про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. шляхом надсилання позивачу акцепту та підписання Договору одноразовим ідентифікатором UA-6371.

Відповідно до п. 2.1 вказаного Договору Кредитодавець (ТОВ «Бізнес Позика») надає Позичальникові (ФОП Терещенко М.І.) грошові кошти в розмірі 43 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям (а. с. 18-26).

Строк кредиту складає 24 тижня, термін дії договору до 20.02.2025 р.

Фіксована процентна ставка в день становить 0,7 %, комісія за надання Кредиту 8 600,00 грн.

За даними Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» відповідачка не повернув кошти, надані згідно з Договором про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., що стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни 95 109,00 грн, з яких 43 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту за Договором про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., 46 354,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5 755,00 грн заборгованість за комісією.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Договір про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., візуальна форма послідовності дій Клієнта Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на сайті https:/my.tpozyka.com, анкета Клієнта, виписка АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ФОП Терещенко М.І. за період з 05.09.2024 р. по 20.02.2025 р. та ін.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В силу ч. ч. 1-3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів.

Згідно з ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

30.09.2015 р. набрав чинності Закон України від 03.09.2015 № 675-VIII «Про електронну комерцію», який регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів.

Вказаний Закон визначає, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (ст. 1 Закону).

В ч. 3 ст. 11 Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

За частинами 4, 6 наведеної норм, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Також положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Зі змісту анкети Клієнта, що міститься в матеріалах справи (а. с. 49), слідує, що ФОП Терещенко Мариною Іріківною було зазначено свої адресу проживання, паспортні дані, ідентифікаційний код, телефон та електронну пошту, номер банківського рахунку для перерахування коштів, що є підтвердженням здійсненої ним процедури ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію».

На підтвердження укладення Договору № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. позивачем надано візуальну послідовність укладення цього договору (а. с. 48), з якої вбачається, що 05.09.2024 р. о 21:09:38 відповідачка, використовуючи номер телефону, зазначений в анкеті Клієнта, ідентифікувалася в інформаційно-телекомунікаційній системі та зайшла в особистий кабінет на сайті https://my.tpozyka.com, ознайомилася з умовами надання кредиту та здійснила акцептування кредитного договору шляхом надсилання позивачу акцепту та підписання Договору одноразовим ідентифікатором UA-6371, що був відправлений відповідачці на номер телефону, який зазначено останньою у своїй анкеті в особистому кабінеті.

Кредитний договір № 459001-КС-009 також містить відмітку про підписання його одноразовим ідентифікатором Фізичної особи-підприємця Римського Олександра Володимировича UA-6371 та кваліфікованим електронним підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» Гайворонської Марії Миколаївни.

У постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 Верховний Суд зазначив, що оскільки договір про надання фінансового кредиту підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, його укладання підтверджено належними та допустимими доказами. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Отже Договір про надання кредиту був укладений сторонами у відповідності до норм статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 Цивільного кодексу України, що доводить волевиявлення відповідачки на укладання кредитного договору у такий спосіб та отримання ним кредитних коштів.

Матеріали цієї справи доказів щодо недостовірності наданих позивачем документів на підтвердження виникнення між сторонами кредитних правовідносин, а також можливості стороннього втручання та редагування їх змісту не містять.

Відповідачка, заперечуючи факт укладення кредитного договору, застосовує концепцію «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 21.06.2023 р. у справі № 916/3027/21), оскільки належних доказів щодо зазначених тверджень ФОП Римського О.В. не надано. Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, відповідач, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці заперечення, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 05.09.2024 року на виконання умов Договору про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. позивач здійснив переказ коштів на рахунок відповідачки в розмірі 43 000,00 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ФОП Терещенко М.І. за період з 05.09.2024 р. по 20.02.2025 р.

Як стверджує позивач, відповідач не повернув Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» кредит в сумі 43 000,00 грн.

Докази повернення відповідачем кредиту в зазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, з огляду на встановлені законом принципи змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та вірогідності доказів, згідно з яким наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 43 000,00 грн заборгованості по тілу кредиту за Договором про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачкою, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з п. 5.3.4 Договору про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. Кредитор має право вимагати від Позичальника повернення суми Кредиту, сплати Комісії Процентів, неустойки (штрафу) у разі її нарахування та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених Договором.

У Договорі № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р. також визначено, що розмір відсоткової ставки на день становить 0,7 % в день, комісія за надання Кредиту 8 600,00 грн.

Позивачем приведено розрахунок відсотків за користування кредитом в розмірі 46 354,00 грн (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 10-13) та заявлено до стягнення з відповідача комісію за користування кредитом в розмірі 5 755,00 грн (з урахуванням сплачених відповідачкою суми заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 4 515,00 грн та суми заборгованості за комісією в розмірі 2 845,00 грн).

При цьому, як вбачається із вказаного розрахунку, позивач не здійснював нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії Договору № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., чим спростовуються відповідні заперечення ФОП Терещенко М.І., викладені у відзиві від 20.11.2025 р. (вх. № 14966 від 20.11.2025 р.).

У зазначеному відзиві відповідачка, посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 904/5748/18, також стверджувала, що вимоги про стягнення комісії за надання кредитних коштів та користування (обслуговування) кредитом є безпідставними.

Однак у постанові від 24.05.2021 р. у справі № 904/5748/18 Верховним Судом було встановлено, що умови договору не визначали винагороду за користування кредитом комісією; ця винагорода не містила ознак комісії, визначених цивільним законодавством і законами, що регулюють банківську діяльність.

Отже обставини, встановлені Верховним Судом у вказаній постанові, та правовідносини сторін у справі № 904/5748/18 не є подібними до обставин та правовідносин сторін у даній справі.

Крім того, у постанові від 19.03.2021 р. у справі № 904/2073/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про підставність вимог банку про стягнення комісійної винагороди, передбаченої умовами кредитного договору (за винятком договору про надання кредиту фізичній особі на споживчі цілі), тобто визнано право встановити у договорі кредитування за згодою сторін додаткових зобов`язань позичальника, які не обмежуються виключно сплатою процентів.

Враховуючи викладене, нарахування процентів та комісії позивачем здійснено у відповідності до норм чинного законодавства.

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» у даній справі в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Терещенко Марини Іріківни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, оф. 411, ) 43 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту за Договором про надання кредиту № 459001-КС-009 від 05.09.2024 р., 46 354,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5 755,00 грн заборгованість за комісією, 2 422,40 грн судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Повне рішення складено 25.02.2026 р.

Суддя О.С. Мацко