ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2026 р. Справа№ 910/1231/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Екофреш»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2026

у справі № 910/1231/26 (суддя Сергій Балац)

за позовом Приватного підприємства «Екофреш»

до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

про визнання рішень протиправними та незаконними,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Екофреш» (далі також - Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі також - Банк) про визнання рішень протиправними та незаконними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем без належної оцінки обставин, передбачених пунктами 23-29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, здійснено відмову у задоволенні заяв позивача про застосування мораторію за укладеним між сторонами спору договором про приєднання до Правил надання кредиту клієнтам мікро-, малого та середнього бізнесу за Програмою фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва "Доступні кредити 5-7-9 %" в АБ «УКРГАЗБАНК» від 30.09.2021 № 1724/2021/ООД-МСБ, що призвело до звернення позивача до господарського суду з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним і незаконним рішення відповідача від 30.10.2025 № 132/35590/2025, прийняте відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про застосування мораторію за договором про приєднання до Правил надання кредиту клієнтам мікро-, малого та середнього бізнесу за Програмою фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва «Доступні кредити 5-7-9 %" в АБ «УКРГАЗБАНК» від 30.09.2021 № 1724/2021/ООД-МСБ;

- визначити темпоральні межі застосування мораторію до зобов`язань позивача за договором про приєднання до Правил надання кредиту клієнтам мікро-, малого та середнього бізнесу за Програмою фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва «Доступні кредити 5-7-9 %» в АБ "УКРГАЗБАНК" від 30.09.2021 № 1724/2021/ООД-МСБ з 03.10.2025 на час дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня його припинення або скасування;

- визнати протиправним і незаконним рішення відповідача від 24.12.2025 №132/41129/2025 прийняте відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про застосування мораторію за договором про приєднання до Правил надання кредиту клієнтам мікро-, малого та середнього бізнесу за Програмою фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва «Доступні кредити 5-7-9 %» в АБ «УКРГАЗБАНК» від 30.09.2021 № 1724/2021/ООД-МСБ.

Також до господарського суду надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом: заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове звернення стягнення на предмет застави, іпотеки, що забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором від 30.09.2021 № 1724/2021/ООД-МСБ; зупинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №№ 79097081, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2025 у справі № 916/1389/24 (далі також - Заява).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 у справі №910/1231/26 у задоволенні заяви Приватного підприємства «Екофреш» про забезпечення позову відмовлено повністю.

Ухвала суду першої інстанції мотивована нормами статті 129-1 Конституції України, статей 136, 137 ГПК України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктами 2, 4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», а також пунктом другим мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13.12.2012 у справі №18-рп/2012, пунктом третім мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 25.04.2012 №11рп/2012, висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 18.10.2018 у справі №638/643/17, від 18.10.2019 у справі №808/2291/16, від 21.11.2019 у справі №344/8720/16-а, від 29.11.2019 у справі №805/5043/15-а, від 20.02.2020 у справі №15/6834/15 та від 18.02.2022 у справі № 520/3601/19. Суд зауважив, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, а також, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Приватне підприємство «Екофреш» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі, оскільки суд першої інстанції неналежним чином з`ясував обставини, що мають значення для її вирішення, та дійшов помилкових висновків щодо відсутності правових підстав для застосування заходів забезпечення позову, що в сукупності призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Висновок суду першої інстанції про недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили суперечить нормі п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України, відповідно до якої до заходів забезпечення позову відноситься в тому числі зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Постанови Верховного суду, на які послався суд першої інстанції не містять практики, яка є релевантною до спірних правовідносин сторін.

Також, судом першої інстанції застосовано пункти 2, 4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» без аналізу всієї Постанови № 9, її мети, логіки та взаємопов`язаних положень. Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 має комплексний характер і спрямована не на формальне обмеження можливості застосування заходів забезпечення позову, а на забезпечення їх обґрунтованого, пропорційного та зваженого застосування з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 апеляційну скаргу у справі № 910/1231/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Екофреш» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 у справі №910/1231/26 та призначено її розгляд на 12.03.2026. Публічному акціонерному товариству акціонерний банк «Укргазбанк» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 10.03.2026. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1231/26.

09.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Банку на апеляційну скаргу Підприємства, у якому Банк просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Доводи Банку зводяться до того, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а задоволення заяви Підприємства про забезпечення позову порушить права та законні інтереси Банку як стягувача у виконавчих провадження, фактично здійснивши перешкоди у виконанні судового рішення, що набрало законної сили.

10.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшли пояснення представника приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М. (заінтересована особа), у яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Вважає, що оскаржувана ухвала відповідає вимогам Закону в повному обсязі, а апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою, та задоволенню не підлягає. Так, п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України не розповсюджується на накази, видані на підставі рішення суду, що вступило у законну силу, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 у справі №908/309/21, від 04.11.2021 у справі №907/416/21, від 24.06.2021 у справі №310/9167/20, від 12.01.2023 у справі №334/9179/21, згідно з якими, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

11.03.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення Підприємства, у яких звертається увага на те, що застосування заходу забезпечення позову, передбаченого п.5 ч.1 ст.137 ГПК України, не скасовує судове рішення, не позбавляє його законної сили та не впливає на його обов`язковість, адже має виключно тимчасовий процесуальний характер і спрямований на запобігання виникнення незворотних наслідків до вирішення спору по суті.

Банк, втім, не надав жодного аналізу п.5 ч.1 ст.137 ГПК України, який пояснював би неможливість зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, що прямо дозволяється законом. Скаржник також звертає увагу, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються не лише загальними положеннями цивільного та господарського законодавства, але й спеціальним правовим режимом мораторію, встановленим Прикінцевими та перехідним положеннями Цивільного кодексу України законодавцем у зв`язку з воєнним станом та тимчасовою окупацією частини території України.

При цьому, пунктом 29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо кредитор безпідставно відмовив у застосуванні мораторію, а суд встановить такі обставини, мораторій вважається застосованим з дня отримання кредитором заяви позичальника.

Отже, законодавець прямо передбачив можливість ретроспективного застосування мораторію, що свідчить про особливий характер цього правового режиму. У зв`язку з викладеним, подальше здійснення примусового стягнення до вирішення спору щодо правомірності відмови у застосуванні мораторію створює реальний ризик виникнення ситуації, коли майно, що забезпечує виконання кредитного зобов`язання, буде реалізовано у порядку виконавчого провадження, а майбутнє рішення втратить своє практичне значення. При вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд повинен враховувати особливий правовий режим мораторію, встановлений законодавцем, а також ризик втрати майна Позивача до вирішення спору по суті.

Підприємство звертає увагу на те, що на момент звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову Позивачем було прямо вказано на наявність реальної загрози реалізації заставного майна та надано відповідні докази.

Однак, у зв`язку з невжиттям судом першої інстанції заходів забезпечення позову виконавчі дії продовжилися, що призвело до фактичного проведення аукціону та переходу процедури відчуження майна у завершальну стадію. Більш того, як вбачається з веб-ресурсу Прозоро.Продажі, приватним виконавцем було виставлено на продаж інше майно Поручителів в межах виконавчих проваджень на виконання рішення у справі №916/1389/24.

Отже, з моменту подання заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги (зазначений вище аукціон було ініційовано після подання апеляційної скарги, що є предметом розгляду) правове становище Позичальника та Поручителів суттєво погіршилося, частина негативних наслідків уже настала і процедура реалізації майна перейшла у завершальну стадію.

Крім того, якщо призначені аукціони відбудуться у визначені дати, Поручителі фактично та остаточно втратять належне їм майно у межах виконавчих проваджень, незважаючи на дію законодавчого мораторію та наявність судового спору щодо правомірності відмови Банку у його застосуванні, що суперечитиме меті та змісту спеціального правового режиму мораторію, спрямованого саме на недопущення втрати активів підприємствами та їх забезпечувальними поручителями в умовах збройної агресії та тимчасової окупації.

У судовому засіданні представник підприємства підтримав вимоги і доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати оскаржувану ухвалу суду, а також прийняти у справі нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову, про які було заявлено Підприємством у клопотанні від 06.02.2026.

Представник Банку заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, про які просило Підприємство у заяві від 06.02.2026.

12.03.2026 у судовому засіданні колегією суддів було проголошено вступну та резолютивну частини постанови

За нормою ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Екофреш», відзиву на неї, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal у. the United Kingdom, (22414/93) 119961 ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Водночас, згідно з п. 3 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про забезпечення виконання рішення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Забезпечення виконання рішення здійснюється в порядку забезпечення позову.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії (п. 2); зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку (п. 5).

Звертаючись із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову у порядку пунктів 2, 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України, Підприємство вказувало на те, що відповідно до рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2025 у справі №916/1389/24 задоволено позов ПАТ «Укргазбанк» про стягнення з Позичальника та Поручителів заборгованості за Кредитним договором №1724/2021/ООД-МСБ.

На виконанні приватного виконавця Притуляка В.М. перебувають виконавчі провадження НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 відкриті з метою примусового виконання зазначеного рішення суду, у межах яких виконавцем уже вчинено низку виконавчих дій.

Крім того, на виконанні приватного виконавця Манікіна Д.С. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_4, також відкрите з виконання рішення у справі №916/1389/24.

Відповідно до п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» на строк дії мораторію, встановленого пунктами 23- 29 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зупиняються строки пред`явлення виконавчих документів, вчинення виконавчих дій і заходів примусового виконання рішень та звернення стягнення на предмет застави чи іпотеки, що забезпечують виконання зобов`язань за кредитним договором, як з позичальника, так і з поручителів.

Враховуючи положення Закону України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо особливостей кредитування та фінансового лізингу у період дії воєнного стану» від 27.03.2025 №4340-ІХ, 03.10.2025 Приватне підприємство «Екофреш» звернулось до АБ «Украгазбанк» із Заявою вх. № 20/38585 про застосування мораторію на нарахування та сплату грошового зобов`язання за Договором №1724/2021/ООД-МСБ про приєднання до Правил надання кредиту мікро-, малого та середнього бізнесу за Програмою фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва Доступні кредити 5-7-9» в АБ «Укргазбанк» від 30.09.2021 в порядку Закону, на яку отримав відмову у застосуванні мораторію.

Не погодившись із відмовою АБ «Укргазбанк», ПП «Екофреш» повторно звернулося до Відповідача з заявою про встановлення мораторію, у якій наполягало на відповідності поданої заяви п. 23 та 25 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та необхідності винесення обґрунтованого рішення за результатами розгляду. 24.12.2025 Відповідачем було повторно відмовлено у встановленні мораторію за зобов`язаннями ПП «Екофреш».

Користуючись своїм процесуальним правом на оскарження таких рішень, Позивач звернувся до суду з відповідним позовом, у якому просить визнати такі відмови протиправними та незаконними, а отже фактично підтвердити застосування мораторію за Кредитним договором з 03.10.2025.

Разом з тим, враховуючи, що підставою звернення Позивача до суду є оскарження відмови АБ «Укргазбанк» у встановленні мораторію в умовах дії правового режиму, передбаченого пунктами 23, 25, 26 та 29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а наслідком задоволення позовних вимог може стати заборона звернення стягнення на майно Позичальника та Поручителів, заборона стягнення заборгованості за договором кредиту та зупинення вчинення будь-яких виконавчих дій в процесі виконання судового рішення, унеможливлення таких дій на час розгляду цієї справи має ключове значення для забезпечення ефективності майбутнього рішення суду.

За наведених умов вжиття заходів забезпечення позову є необхідним та пропорційним, оскільки дозволяє запобігти порушенню прав Позивача та Поручителів до моменту вирішення спору по суті, забезпечити баланс інтересів сторін, а також усунути необхідність повторного звернення до суду за окремим захистом своїх прав та інтересів для поновлення порушеного майнового становища.

Надаючи оцінку доводам Підприємства щодо можливості вжиття заходів забезпечення позову на підставі пунктів 2, 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України шляхом заборони Публічному акціонерному товариству акціонерний банк «Укргазбанк» вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове звернення стягнення на предмет застави, іпотеки, що забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором від 30.09.2021 №1724/2021/ООД-МСБ та примусове стягнення заборгованості за цим договором та зупинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях, спрямованих на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2025 у справі №916/1389/24, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданого Підприємством клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності ускладнення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а також ймовірності ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19, від 10.09.2020 у справі № 922/3502/19).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому, обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (подібний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Згідно із частиною одинадцятою статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з того, що процесуальні питання пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах врегульовано у Розділі V ГПК України.

Так, статтею 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. З мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 заява №56849/00, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у зазначеній статті 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При виконанні судових рішень слід керуватися інтересами стягувача, оскільки стягувач вправі очікувати від держави вчинення всіх дій, які б наближали його до виконання судового рішення. У цьому сенсі наявність невиконаного судового рішення не вселятиме стягувачеві надію, що Україна, як держава робить усе, аби наблизити стягувача до бажаної ним законної мети - виконання судового рішення, як стадії реалізації права стягувача на справедливий суд у розумінні Конвенції (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №905/3773/14- 908/5138/14).

Крім того, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (такий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 310/9167/20).

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Стаття 327 ГПК України регламентує, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як убачається із поданого Підприємством клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, останнє обґрунтовано наявністю судового рішення від 12.03.2025 у справі №916/1389/24, яким задоволено позов ПАТ «Укргазбанк» про стягнення з Позичальника та Поручителів заборгованості за Кредитним договором №1724/2021/ООД-МСБ, наявністю відкритих виконавчих проваджень, за якими виконання цього рішення здійснюється у примусовому порядку, а також нормами п.23- 29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, абз. першим п. 24 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Позичальник надсилає заяву про застосування мораторію на нарахування та сплату грошового зобов`язання за договором кредиту (позики), включаючи основну суму кредиту (позики), проценти, комісії та інші платежі (далі - мораторій), у письмовій або електронній формі на юридичну або електронну адресу кредитора, зазначену в договорі кредиту (позики).

За нормою абз. першого п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Кредитор на підставі отриманої заяви та доданих до неї документів протягом 20 робочих днів з дня їх отримання приймає рішення про застосування мораторію або відмову у застосуванні мораторію. Абзацом шостим цього пункту визначено, що рішення кредитора про відмову у застосуванні мораторію може бути оскаржено до господарського суду.

Пунктом 26 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прийняття кредитором рішення про застосування мораторію або якщо кредитор протягом 20 робочих днів з дня отримання заяви не прийняв жодне з рішень, передбачених пунктом 25 цього розділу, з дня отримання кредитором заяви позичальника протягом дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом одного року з дня його припинення або скасування:

1) позичальник звільняється від обов`язку сплати грошового зобов`язання за договором кредиту (позики);

2) зупиняється вчинення будь-яких дій щодо примусового звернення стягнення на предмет застави, іпотеки, що забезпечує виконання зобов`язань за договором кредиту (позики), та щодо примусового стягнення заборгованості за договором кредиту (позики) з позичальника та особи, яка є поручителем, майновим поручителем виконання зобов`язань за договором кредиту (позики);

3) зупиняється нарахування грошового зобов`язання за договором кредиту (позики).

Відповідно до пункту 29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у разі якщо кредитор безпідставно прийняв рішення про відмову у застосуванні мораторію та встановлення цих обставин судом, мораторій вважається таким, що застосований з дня отримання кредитором заяви позичальника, передбаченої пунктом 24 цього розділу.

Заява ПП «Екофреш» про застосування мораторію на нарахування та сплату грошового зобов`язання за Договором №1724/2021/ООД-МСБ від 30.09.2021 була отримана АБ «Украгазбанк» 03.10.2025.

За доводами Підприємства, у разі задоволення позовних вимог в частині визнання рішення про відмову від 30.10.2025 протиправним та незаконним, вчинення Банком будь-яких дій щодо примусового звернення стягнення на предмет застави, іпотеки, що забезпечує Кредитний договір, чи примусове стягнення заборгованості до набранням рішенням законної сили, не лише істотно ускладнить виконання такого рішення, але фактично унеможливить його виконання без повторного звернення Позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Також, Підприємством підкреслено, що відповідно до п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» на строк дії мораторію на нарахування та сплату грошового зобов`язання за договором кредиту (позики), передбаченого пунктами 23-29 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, зупиняються строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на кошти), що стосуються стягнення грошового зобов`язання за такими кредитними договорами (договорами позики), а також звернення стягнення на предмет забезпечення за договором застави, іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язання за таким кредитним договором (договором позики), з позичальника (його правонаступника) та особи, яка є поручителем, майновим поручителем виконання зобов`язання за таким договором.

За доводами Підприємства, вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішення суду у справі №916/1389/24 відбувається всупереч законодавчим обмеженням, які встановлюють мораторій на примусове виконання зобов`язання за таким кредитним договором, у тому числі звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, що забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Натомість, заявлені ним заходи забезпечення позову є тимчасовими та направлені на зупинення вчинення дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть істотно ускладнити ефективний захист порушених та оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких Позивач звертається до суду.

Крім того, заходи забезпечення позову є співмірними з предметом позову немайнового характеру, адекватними та обґрунтованими, і вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони банку та органам виконання вчиняти дії не є вирішенням спору сторін по суті, тим більше враховуючи, що Відповідач вже має судове рішення, яке підтверджує його право на стягнення заборгованості, а отже його право жодним чином не буде порушено.

Застосування заходів забезпечення позову також не матиме наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності АБ «Укргазбанк» чи виконавчих органів та спрямовано виключно на запобігання потенційному порушенням прав Заявника та третіх осіб і забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Разом з тим, очевидно, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову у цій справі та задоволення вимог позовної заяви, поданої на підставі пункту 29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Позивач змушений буде звертатися до суду з новим позовом для поновлення порушених прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку доводам Підприємства про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених пунктами 2, 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України, колегія суддів керується таким.

Так, обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Разом з цим, у клопотанні про вжиття заходів забезпечення позову, Підприємством фактично ставиться питання про обмеження права Банку саме на виконання рішення суду, яке набрало чинності та підлягає обов`язковому виконанню, що суперечить вимогам закону.

Згідно статей 111-16, 111-28 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) постанови Верховного Суду України є остаточними і можуть бути скасовані лише за результатами їх оскарження до міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності res judicata, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51-52 рішення Суду у справі «Рябих проти Росії» від 24.06.2003 p.; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 «Агротехсервіс проти України»; п.п. 42-44 рішення Суду у справі «Желтяков проти України» від 09.06.2011 p.).

Дотримання принципу res judicata необхідний для того, щоб кожен з учасників цих правовідносин міг у розумних межах бути впевненим у незмінності свого правового статусу, набутих прав та обов`язків, тобто інша сторона у справі, яка переглядається у зв`язку з нововиявленими обставинами, не може нести негативні наслідки у зв`язку з тривалістю судової процедури, яка від неї не залежить.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний Промислово-інвестиційний Банк про те, що обраний позивачем спосіб забезпечення виконання рішення суду шляхом зупинення примусового продажу нерухомого майна фактично зупиняє виконання судового рішення в іншій справі № 40/5005/7101/2011, чим порушує права ПАТ «Промінвестбанк» як стягувача у виконавчому провадженні, а отже, обраний позивачем спосіб забезпечення виконання рішення суду не відповідає його меті та завданням господарського судочинства.

Враховуючи приписи законодавства, господарський суд не наділений правом зупинення виконання судового рішення в рамках забезпечення позову.

Такої правової позиції дотримується Касаційний господарський суд в складі Верховного Суду у постанові від 23.01.2020 у справі № 905/1115/19.

Аналогічні висновки міститься у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 640/14483/17-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №296/9676/17, від 30 січня 2020 року у справі №646/6461/17, від 01 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити Підприємство, не відповідають вимогам статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, доведеності обставин реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом заявлених заходів забезпечення позову, порушують принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів зауважує що п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України, як помилково вважає Підприємство, не охоплює усі види виконавчих документів без винятку. Як уже було зауважено, за нормою п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Тобто, законодавець чітко вказав на те, що зупинення стягнення можливе виключно за виконавчим документом, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до цивільного законодавства України, таким документом є виконавчий напис нотаріуса, а Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

Наказ, виданий на підставі рішення суду, ухваленого за наслідками позовного провадження не є виконавчим документом, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України.

Також, відповідно до п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», на строк дії мораторію, встановленого пунктами 23- 29 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зупиняються строки пред`явлення виконавчих документів, вчинення виконавчих дій і заходів примусового виконання рішень та звернення стягнення на предмет застави чи іпотеки, що забезпечують виконання зобов`язань за кредитним договором, як з позичальника, так і з поручителів.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді зупинення примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2025 у справі №916/1389/24 з посиланням на п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» фактично є вирішенням спору у справі, що переглядається, до прийняття у цій справі остаточного рішення по суті позовних вимог, оскільки Підприємством оскаржується необґрунтована відмова Банку у застосуванні мораторію, передбаченого пунктами 23- 29 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а п. 10-7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» посилається на наявність такого мораторію, як єдину обставину зупинення виконавчих дій.

Тобто, задовольнивши клопотання Підприємства про вжиття заходів забезпечення позову, суд фактично визнає наявність підстав для мораторію, встановленого пунктами 23- 29 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до розгляду вимог позивача по суті, що також суперечить ст. 137 ГПК України.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Екофреш», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 у справі №910/1231/26 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Так, під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали не підтвердились доводи Підприємства про неправильне застосування судом першої інстанції п. 5 ч. 1 ст.137 ГПК України, а також пунктів 2, 4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Колегія суддів також відхиляє доводи Підприємства про те, що його майновий стан та майновий стан Поручителів значно погіршився внаслідок примусового виконання рішення суду від 12.03.2025 у справі № 916/1389/24, а також те, що такого погіршення можна було уникнути внаслідок вжиття заходів забезпечення позову.

Так, спірні правовідносини сторін виникли на підставі кредитного договору №1724/2021/ООД-МСБ від 30.09.2021, виконання зобов`язань за яким було забезпечено договорами поруки. Мораторій, встановлений пунктами 23-29 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України лише відтерміновує, а не скасовує виконання Підприємством та його поручителями зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору №1724/2021/ООД-МСБ від 30.09.2021. Кредитний договір та договори поруки, укладені їх сторонами добровільно, договір з боку Банку виконано у повному обсязі, що встановлено у рішенні Господарського суду Одеської області від 12.03.2025 у справі №916/1389/24. Натомість, Підприємством та його майновими поручителями допущено прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. Відтак, примусове виконання судового рішення у справі №916/1389/24, не може розцінюватись як істотне погіршення майнового стану Підприємства та його поручителів, внаслідок невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи, що грошові кошти, отримані від примусового виконання судового рішення, спрямовуються на погашення взятих Підприємством та його поручителями зобов`язань за кредитним договором №1724/2021/ООД-МСБ від 30.09.2021. При цьому, беручи на себе зобов`язання за кредитним договором, Підприємство, а його майнові поручителі, забезпечуючи належне виконання цього зобов`язання, - не могли не враховувати настання негативних наслідків у вигляді відчуження майна, наданого у забезпечення кредитного зобов`язання у зв`язку з прострочення його виконання.

Колегія суддів також враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду, зробленими за наслідками апеляційного провадження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Приватне підприємство «Екофреш».

Керуючись ст. ст. 129, 136, 137, 269, 271, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Екофреш» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 у справі №910/1231/26 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 у справі №910/1231/26 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали у справі №910/1231/26 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.03.2026.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко