ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

10.03.2026 Справа № 917/1910/24

за позовною заявою Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (Код , 36022, м. Полтава, вул. Старий Поділ,5)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» (38832, Полтавська область, Чутівський район, с.Петрівка, вул. Озерна, 16)

про стягнення 2705203 грн. 74 коп.

Суддя Киричук О.А.

Представники сторін: згідно протоколу

Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» про стягнення 2705203 грн. 74 коп. заборгованості за необліковану активну електричну енергію нарахованої рішенням комісії АТ «Полтаваобленерго», оформленим протоколом №00007038 від 11.10.2022 р. (згідно Акта про порушення №00007038 від 27.09.2022.)

Ухвалою від 08.11.2024р. суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі.

05.12.24 від відповідача надійшов відзив на позов, за мотивами якого відповідач просив суд поновити строк на подання відзиву, прийняти відзив на позовну заяву та врахувати його під час розгляду справи, за результатами розгляду відмовити АТ «Полтаваобленерго» повністю в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 05.12.24 суд оголосив перерву до 09.01.25.

11.12.24 від позивача надійшла відповідь на відзив.

17.12.24 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 09.01.2025 р. господарський суд постановив поновити відповідачу строк для подання відзиву, закрити підготовче провадження у справі № 917/1910/24, призначити справу до судового розгляду по суті в засіданні суду.

31.03.25 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

24.04.25 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №917/1910/24 в зв`язку із неможливістю її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи за №917/434/25.

Ухвалою від 24.04.2025 р. суд постановив зупинити провадження у справі №917/1910/24 до вирішення пов`язаної з нею справи за №917/434/25, сторонам повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі № 917/1910/24.

20.02.26 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» надійшло клопотання (вх. № 2300 від 20.02.26), у якому повідомляється, що справа №917/434/25 розглянута судами першої, апеляційної інстанції та Верховним Судом. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 січня 2026 у справі №917/434/25 прийнято остаточне рішення, що набрало законної сили, таким чином усунуті обставини, що зумовили зупинення провадження у справі та наявні підстави для поновлення провадження у справі №917/1910/24.

Ухвалою від 20.02.2026 р. суд постановив поновити провадження у справі, призначити розгляд справи на 10.03.2026 р., запропонувати учасникам справи надати пояснення з врахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 січня 2026 у справі №917/434/25.

03.03.26 від позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду (вх. № 2816 від 03.03.26).

09.03.26 від відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат (вх. № 3083 від 09.03.26).

10.03.26 від позивача надійшло клопотання про відмову у задоволенні вимог на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу (вх. № 3137 від 10.03.26).

Розглянувши у судовому засіданні клопотання позивача про залишення позову без розгляду, суд дійшов висновку його задовольнити, з огляду на наступне.

Позивач у клопотанні (вх. № 2816 від 03.03.26) просить суд позов залишити без розгляду.

Пунктом 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як вбачається із даної норми, вказане право позивача є абсолютним, тобто, не залежить від мотивів позивача чи волі сторін у справі.

Водночас, положення ст. 226 Господарського процесуального кодексу України не є диспозитивними та передбачають обов`язок суду залишити позов без розгляду з підстав вказаних у частині 1 цієї статті.

Відтак, зважаючи на те, що має місце подання позивачем 03.03.26 відповідної заяви, розгляд справи по суті розпочатий не був, вказане є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Суд враховує, що Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» просило у клопотанні про залишення позову без розгляду повернути судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, а від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» надійшло клопотання про стягнення судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн.

Щодо повернення Акціонерному товариству «Полтаваобленерго» судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, суд зауважує, що пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Зважаючи на те, що позовну заяву залишено без розгляду за заявою позивача, сплачений останнім за розгляд спору судовий збір не повертається.

Щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» про стягнення з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн. суд зазначає таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно ч. 5 ст. 130 ГПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Положення статей 126, 129 ГПК України є загальними у правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи. При цьому, у статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат.

Згідно приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23 викладений висновок про те, що при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22).

Частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Отже, відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: - чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; - чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; - чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та - інтересів відповідача; - чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Верховний Суд зазначає, що поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожнім таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17). Верховний Суд виходить з того, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору позов».

Суд зазначає, що у даному випадку ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.04.2021 року у справі № 924/804/20.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як зазначено вище та стверджується матеріалами справи, 03.03.26 від позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

Подання вказаної заяви є правом позивача та не розцінюється судом як недобросовісне звернення з позовом до суду, або необгрунтовані дії позивача.

Суд також враховує, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача, а також особи залученої до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача.

Тобто отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав звернувся за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Враховуючи, що понесені в межах цієї справи витрати сторін могли б бути розподілені між сторонами за наслідками розгляду справи, однак, така можливість залежить виключно від волі позивача (чого не відбулось), а тому є неприпустимим обмеженням можливості отримання відповідачем законного відшкодування понесених витрат волею іншої особи, за рахунок якої і підлягає компенсація таких витрат.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач має право на компенсацію здійснених останнім витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідач у своїй заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в ст. 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленого у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).

Як вбачається із наданих доказів, у справі №917/1910/24 ТОВ «Ізюмське звірогосподарство» (Відповідачу) надавалась професійна правнича допомога на підставі Договору про надання правничої допомоги №8-2024АР від 21.11.2024 р. Види правової допомоги, розмір гонорару та строки оплати визначені в Протоколі погодження видів правничої допомоги, розміру гонорару та витрат адвоката від 21.11.2024 р. (Додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги №8-2024АР від 21.11.2024 р.).

Матеріалами справи підтверджено, що у межах Договору про надання правової допомоги №8-2024АР від 21.11.2024 р. адвокатом надано ТОВ «Ізюмське звірогосподарство» наступну правничу допомогу:

1. Згідно Акту про надання правничої допомоги №1 від 04.12.2024 р. р. надано правову допомогу на суму 5000,00 грн., а саме: здійснено попередній аналіз обставин , інформації та документів, законодавства, яке підлягає застосуванню, надано консультацію (1000,00 грн.); складено відзив на позовну заяву у справі №917/1910/24 (4000,00 грн.).

2. Згідно Акту про надання правничої допомоги №2 від 16.12.2024 р. надано правову допомогу на суму 2000,00 грн., а саме складено заперечення на відповідь на відзив у справі №917/1910/24 від 16.12.2024 р.

3. Згідно Акту про надання правничої допомоги №3 від 05.02.2025 р. надано правову допомогу на суму 4500,00 грн., а саме: здійснено представництво Клієнта в суді першої інстанції (участь в судовому засіданні 05.12.2024 р. у справі № 917/1910/24) (1500,00 грн.); здійснено представництво Клієнта в суді першої інстанції (участь в судовому засіданні 09.01.2025 р. у справі № 917/1910/24) (1500,00 грн.); здійснено представництво Клієнта в суді першої інстанції (участь в судовому засіданні 04.02.2025 р. у справі № 917/1910/24) (1500,00 грн.).

4. Згідно Акту про надання правничої допомоги №4 від 02.05.2025 р. надано правову допомогу на суму 1500,00 грн., а саме здійснено представництво Клієнта в суді першої інстанції (участь в судовому засіданні 24.04.2025 р. у справі № 917/1910/24).

Загалом ТОВ «Ізюмське звірогосподарство» (Відповідачем) отримано професійну правничу допомогу в зв`язку з розглядом справи №917/1910/24 в Господарському суді Полтавської області в сумі 13000,00 грн.

Таким чином, відповідачем згідно з вимогами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, доведено надання йому послуг правничої допомоги під час розгляду справи №917/1910/24 у Господарському суді Полтавської області.

Разом з тим, згідно з частинами 3-5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6,7,9 статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. За таких обставин, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом враховано, що Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» у клопотанні про відмову у задоволенні вимог на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд не просив.

Разом з тим, враховуючи критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, реальність та розумність їх розміру, співмірність та пропорційність, керуючись принципом верховенства права, суд дійшов висновку, що заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу розмір у сумі 16 000,00грн є неспівмірними, оскільки не відповідає критерію реальності таких витрат, дійсності та розумності його розміру та не повинен становити надмірний тягар для іншої сторони, виходячи з обставин даної справи.

З урахуванням чого, на думку суду, справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» на професійну правничу допомогу до 6000,00грн.

Таким чином, судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. слід покласти на Акціонерне товариство «Полтаваобленерго».

Суд також врахував позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, та позицію Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 21.01.2020 у справі № 904/1038/19, відповідно до яких витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини позивача з адвокатом за укладеним договором, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).

Керуючись ст.ст. 129, 130, 226, 234, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без розгляду.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (Код , 36022, м. Полтава, вул. Старий Поділ,5) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське звірогосподарство» (38832, Полтавська область, Чутівський район, с.Петрівка, вул. Озерна, 16) 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

2. Ухвалу надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту складення повного тексту ухвали (ст.ст.235,255-256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 10.03.26 р.

Суддя Киричук О.А.