РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026Справа № 910/13794/25

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К. І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні господарську справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 98 000,00 грн

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «Альфа-Гарант», відповідач) про стягнення страхового відшкодування в сумі 98 000,00 грн в порядку суброгації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП, яка сталася 15.08.2018 на проїзній частині автодороги Т-04-14 Петриківського району Дніпропетровської області, застрахований у позивача транспортний засіб був пошкоджений, у зв`язку з чим позивач сплатив потерпілій особі страхове відшкодування на суму 673 037,70 грн. Посилаючись на ст. 993 ЦК України та ст. 108 Закону України "Про страхування", ПрАТ «СК «Уніка» вказало, що йому перейшло право вимоги до відповідача на відшкодовану потерпілому матеріальну шкоду в сумі 98 000,00 грн (в межах ліміту відповідальності та з вирахуванням франшизи за полісом), завдану страхувальником відповідача, визнаним винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яку ТДВ СК «Альфа-Гарант» не сплатило, тому у позові просить стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 98 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач у строк, визначений законом, надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, вказав, що вина водія, чия відповідальність була застрахована у ТДВ «Альфа-Гарант», не підтверджена належними доказами. Також відповідач вказав, що позивач пропустив річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування та строк позовної давності на подання цього позову до суду.

Розглянувши заяви учасників справи по суті спору та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що відповідно до договору № 131293/4605/0000065 від 13.06.2018 добровільного страхування наземного транспорту «Каско», укладеного між ПрАТ «СК «Уніка» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник), були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Subaru Outback, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

15.08.2018 на проїзній частині автодороги Т-04-14 у Петриківському районі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача автомобіля марки Subaru, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , - ОСОБА_2 помер, а пасажири отримали тілесні ушкодження, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також у результаті вказаної ДТП транспортному засобу марки Subaru, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , були спричинені механічні пошкодження, а його власнику ( ОСОБА_1 ) - завданий матеріальний збиток.

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2024, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2024 у справі № 187/535/19, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

15.08.2018 та 09.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Уніка» із заявами № 00269158 та № 00607045 про подію, що має ознаки страхового випадку.

Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу № 70068 від 30.09.2024 та ремонтної калькуляції № 00607045 від 30.09.2024 вартість відновлювального ремонту автомобіля Subaru, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 склала 724 387,81 грн.

14.10.2024 на підставі страхового акту № 00607045 від 14.10.2024 ПрАТ «СК «Уніка» здійснило потерпілій особі ( ОСОБА_1 ) виплату страхового відшкодування в сумі 673 037,70 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 193970 від 14.10.2024.

Частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ч. 1 ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/002360694.

30.01.2025 ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою № 36478 про виплату страхового відшкодування на суму 673 037,70 грн в порядку суброгації.

За результатом розгляду цієї заяви ТДВ СК «Альфа Гарант» направило лист з проханням повідомити про поважні та незалежні від ПрАТ «СК «Уніка» причини пропуску річного строку для звернення з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом № 36478 від 11.03.2025 позивач повідомив, що ПрАТ СК «Уніка» не мало у розпорядженні документів, які прямо чи опосередковано встановлюють вину водія ВАЗ 21063, а заяву на виплату страхового відшкодування подало відразу, коли стало відомо про постановлення рішення у справі № 187/535/19 щодо відсутності вини водія Subaru, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22.04.2025 відповідач направив позивачу лист № 12/3192 про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність особи ( ОСОБА_2 ) за полісом № АМ- не настала внаслідок ДТП 15.08.2018 через відсутність документів, що підтверджують вину водія транспортного засобу ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи позов ПрАТ «СК «Уніка» зазначило, що до заяви про виплату страхового відшкодування ним було надано вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2024, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2024, з тексту якого вбачається, що у експертному висновку № 1743-22 від 27.02.2023 вказано про невідповідність в діях автомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», п. 10.1, 16.3, 16.11 ПДР України, що свідчить про його вину у вчиненні ДТП 15.08.2018.

Досліджуючи вказані обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові у справі № 914/607/23 від 07.12.2023, зазначив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини (така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15).

Непритягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 927/623/18, від 04.03.2020 у справі № 641/2795/16-ц).

Так, із вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2024, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2024 у справі № 187/535/19, вбачається, що висновком № 1743-22 від 27.02.2023, складеним за результатами проведення комісійної автотехнічної експертизи, встановлено, що водій автомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ( ОСОБА_2 ) мав технічну можливість своїми однобічними діями, які регламентувались йому виконанням вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», п. 10.1, 16.3, 16.11 ПДР України запобігти ДТП; в його діях вбачаються невідповідності до вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», п. 10.1, 16.3, 16.11 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Отже дослідивши зміст вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2024, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2024 у справі № 187/535/19, суд прийшов до висновку, що водій транспортного засобу ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 є особою, винною у дорожньо-транспортній пригоді, цивільно-правова відповідальність якого на момент вчинення ДТП була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісом № АМ/02360964.

Таким чином відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду, та згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" він відповідає за вимогами позивача (ПрАТ «СК «Уніка»), як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі, в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

У той же час, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на пропуск позивачем річного строку, передбаченого ст. 37 п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу, законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17).

Тобто за змістом вказаної норми потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Закон пов`язує вказані активні дії потерпілого, зокрема, з поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків.

У іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що зазначений у пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 наведеного Закону річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15).

Водночас наслідком пропуску потерпілою особою річного строку на подання заяви до страховика про страхове відшкодування підпункт 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону визначає право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

При цьому суд звертає увагу позивача, що Закон передбачає подання саме заяви про страхове відшкодування, а не будь-яких інших документів, для отримання відшкодування завданої особі шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань. І строк подання такої заяви законодавець обмежує річним терміном з моменту скоєння відповідної ДТП.

Як вже було встановлено, ДТП за участю застрахованого у позивача автомобіля сталося 15.08.2018, тоді як із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача 30.01.2025, тобто поза межами річного строку (через 6,5 років). При цьому потягом визначеного законом річного строку позивач не вчинив будь-яких активних (юридично значимих) дій для захисту свого права, зокрема, з подання заяви на виплату страхового відшкодування.

Доводи позивача про поважність причин пропуску вищевказаного строку через відсутність судового рішення щодо встановлення вини відповідної особи у вчиненні ДТП, суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.

До заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Таким чином для реалізації права на подачу заяви про страхове відшкодування закон не передбачає обов`язкового подання разом з такою заявою судового рішення, яким встановлено винуватість особи у вчиненні ДТП.

Посилання відповідача на тривалість розгляду кримінальної справи щодо встановлення вини відповідної особи у вчиненні ДТП, суд вважає безпідставними, оскільки наявність кримінального провадження не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди, спричиненої ДТП. При цьому цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану ДТП, наступає незалежно від вини завдавача шкоди. Подібний за змістом правовий висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20281/21 (провадження № 61-9642 св 22), від 17.04.2024 у справі № 552/7011/22 (провадження № 61-2109 св 24), від 24.04.2024 у справі № 243/880/23 (провадження № 61-18255 св 23), від 15.05.2024 у справі № 161/8285/22 (провадження № 61-1965 св 24).

Отже, виходячи з того, що доказів звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди та доказів неправомірної відмови відповідача у здійсненні такої виплати матеріали справи не містять, суд вважає, що на підставі пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у відповідача не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування.

За таких обставин позов ПрАТ «СК «Уніка» задоволенню не підлягає.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, то суд зазначає, що правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено порушення суб`єктивного права позивача. У випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 98 000,00 грн.

Повне судове рішення складене 23 лютого 2026 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.