ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11 березня 2026 року Справа № 903/1091/25

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л.Ю., розглянувши справу

за позовом керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Маневицької селищної ради

до відповідача: Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України

про стягнення 318361,00 грн шкоди,

за участі представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: Піддубний О.О., адвокат, ордер серія АС№1166591;

прокурор: Іванісік Т.С., прокурор відділу, службове посвідчення №082797 від 06.10.2025

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

установив:

24.11.2025 керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури Волинської області звернувся до суду в інтересах держави в особі в особі Маневицької селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України про стягнення 318361,00 грн шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісу.

При обґрунтуванні позовних вимог вказує, на те, що невстановленими особами на території природно-заповідного фонду у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» здійснено порубки 4 дерев сироростучих породи сосна діаметрами пнів 24 см, 26 см, 32 см, 36 см, на суму 318361,00 грн. Земельна ділянка у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» належить відповідачеві на праві постійного користування, який в порушення норм ст. ст. 19, 63, п. 5 ст. 64, ст. ст. 86, 89, 90 ЛК України, Статуту ДП «Ліси України» не забезпечив охорону і збереження лісових насаджень, тобто допустив протиправну бездіяльність, наслідком якої стало незаконне вирубування 4 дерев сиро ростучих породи сосна на території природно-заповідного фонду.

Ухвалою суду від 25.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.12.2025. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України) не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати прокурору та позивачу, докази чого подати суду. Запропоновано прокурору та позивачу подати суду: відповідь на відзив та наявні докази в строк 5 днів з дня його отримання, з врахуванням вимог ст. ст. 166, 184 ГПК України, копію відповіді на відзив з додатками надіслати відповідачу, докази надіслання надати суду; відповідачу заперечення на відповідь прокурора та позивача, протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання прокурору та позивачу.

10.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому просять суд відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначають, що прокурором не наводиться жодних конкретних дій, які лісокористувач або його окремі посадові особи за конкретних умов, повинні були вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам, однак таких не вчинили. Питання переліку та ефективності заходів, котрі вчинялись лісокористувачем задля охорони лісу, прокурором не досліджувалось та у позові не відображено. Також залишено поза доказуванням наявність у лісокористувача «реальної можливості діяти певним чином», тобто запобігти даному лісопорушенню (наявність відповідних ресурсів, можливість цілодобової охорони лісу тощо). Вважають, що керівником Камінь-Каширської окружної прокуратури, не доведено наявність всіх елементів складу правопорушення, обов`язок доказування яких покладається саме на позивача. Виявлення незаконного вирубування чотирьох дерев породи сосна сироростуча різними діаметрами в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» відбулось безпосередньо відповідачем, про що було відразу повідомлено правоохоронні органи для вжиття заходів реагування. Така поведінка відповідача безсумнівно вказує на добросовісність його дій, спрямованих як на захист лісу, так і на встановлення осіб, винних у незаконній порубці дерев. Відповідальність органу досудового розслідування за невжиття належних заходів щодо відшукання винних осіб за вчинене правопорушення перекладається на постійного лісокористувача, однак відповідач не наділений повноваженнями щодо проведення слідчих та розшукових дій. Більше того, прокурором залишено поза увагою той факт, що у разі відшукання та притягнення до кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 246 КК України винних осіб у кримінальному провадженні №0000045 від 13 лютого 2023 року, досудове розслідування якого триває, можливість здійснення з таких стягнення заподіяної шкоди навколишньому природному середовищу буде сумнівною, оскільки механізм такого стягнення нормативно врегульований, а збитки вже будуть компенсовані за рахунок постійного лісокористувача. лісові господарства несуть відповідальність, лише у разі вчинення ними самими незаконної рубки або у разі допущення ними порушення вимог щодо ведення лісового господарства, в тому числі бездіяльності у вигляді невиконання конкретних дій, які вони за законом мусять здійснити. Водночас, відповідач вчасно і в повній мірі здійснював комплекс заходів, спрямованих на охорону та збереження лісів від незаконних рубок відповідно до вимог чинного законодавства. Вказані дії полягали у запобіганні, виявленні та фіксації правопорушень у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, зокрема, саме посадова особа державної лісової охорони виявила незаконну рубку у зв`язку з чим, вказане правопорушення було належно зафіксовано та подано заяву про виявлення факту вчинення такої незаконної порубки. У зв`язку з цим, стягнення з відповідача шкоди, заподіяної незаконною рубкою лісу є неправомірною та такою, що суперечить принципу справедливості. Крім того, відповідач зазначає, що орган місцевого самоврядування (у даному випадку Маневицька селищна рада) не зверталася до Державної екологічної інспекції у Волинській області про проведення такої позапланової перевірки внаслідок чого належним чином не складено акт органу державного нагляду (контролю). Державна екологічна інспекція у Волинській області відповідно до покладених на неї завдань, не проводила перевірку (у тому числі документальну) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю зі складенням відповідно до законодавства акту за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції та не надавала обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства. Проведення судової інженерно-екологічної експертизи відбувалося виключно на підставі матеріалів вказаного кримінального провадження, наданих правоохоронним органом, без здійснення натурного обстеження експертом місця можливого спричинення шкоди та перевірки фактичних відомостей на підставі яких було здійснено розрахунок. Даний відзив на позовну заяву суд долучив до матеріалів справи.

12.12.2025 через відділ документального забезпечення та контролю суду позивач подав клопотання у якому просить суд проводити судове засідання без участі позивача Маневицької селищної ради. Крім того, зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Дане клопотання суд долучив до матеріалів справи.

16.12.2025 через систему «Електронний суд» прокурор подав відповідь на відзив у якому зазначає, що доводи відповідача, викладені у відзиві є необґрунтованими та безпідставними. Відповідачем по справі не заперечується факт того, що він у розумінні Лісового кодексу України є постійним лісокористувачем земельної ділянки лісового фонду, на якій мала місце незаконна порубка. Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.03.2024 у справі № 908/65/23 підкреслив важливість відповідального використання та охорони лісових ресурсів, що є критичним для сталого розвитку та екологічної безпеки України. У справі про незаконну вирубку лісу суд підтвердив відповідальність постійних лісокористувачів за стан лісових насаджень та визнав правомірним стягнення збитків з ДП «Ліси України», яке виступило правонаступником попереднього лісогосподарського підприємства. Прокурор доводить, що саме постійний лісокористувач - ДП «Ліси України» має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами та спростовує позицію відповідача про подвійне відшкодування шкоди. В даному випадку має місце, за наявності винних осіб, ініціювання питання про стягнення шкоди із них. Водночас, в разі відсутності встановлених осіб, шкода підлягає стягненню із відповідача, який є постійним лісокористувачем. При цьому, ДП «Ліси України» не надано до відзиву доказів, які б підтверджували, що шкода завдана не з вини відповідача. Саме неналежне виконання ДП «Ліси України» встановлених законодавством обов`язків свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев. Наявні всі елементи складу правопорушення, вчиненого ДП «Ліси України», передбаченого ст. 1166 Цивільного кодексу України. Експертиза проведена в межах кримінального провадження, на підставі належних та допустимих доказів, зібраних в ході здійснення досудового розслідування. При цьому, інших розрахунків, які би ставили під сумнів обґрунтованість та правильність проведеного розрахунку експертом, відповідачем до відзиву не надано. Дану відповідь на відзив суд долучив до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 17.12.2025 відкладено підготовче засідання на 20.01.2026.

23.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У запереченні зазначають, що позивач у відповіді на відзив наголошує на аргументах відповідача, але водночас конкретні відповіді на них не наводить. Водночас, прокурор посилається на норми Лісового кодексу України, що прямо регламентують здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів, обов`язку розробити перелік заходів, вимоги щодо складання планів яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Разом із тим, які саме дії, комплекси заходів повинен був вчинити відповідач, для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам зі змісту відповіді на відзив незрозуміло. Зазначають, що відповідачем з метою охорони і захисту лісу за кожною майстерською дільницею закріплений відповідальний працівник державної лісової охорони (майстер лісу), який згідно встановленого графіку здійснює обходи таких дільниць. У таких дільницях здійснюються планові, позапланові, раптові та поточні ревізії, іншими працівниками лісництв також проводяться їх обстеження. У надлісництвах відповідними наказами створюються мобільні рейдові групи державної лісової охорони, які також проводять перевірки лісових масивів. Окрім того, за окремими лісовими масивами здійснюється контроль з допомогою технічних засобів. Прокурором залишено поза увагою той факт, що державна лісова охорона як будь який орган державної влади діє виключно у спосіб та у межах чинного законодавства (законів України та підзаконних нормативно-правових актів). При цьому, працівники лісової охорони мають нормований (восьмигодинний) робочий день, що унеможливлює охорону лісу цілодобово. Крім того, доводи прокурора про те, що позивач не звернувся до Державної екологічної інспекції у Волинській області з метою проведення позапланового контрольного заходу є недоречними, оскільки звернення із відповідним позовом до ДСГП «Ліси України» взагалі не передбачено та не здійснюється в порядку, передбаченому КПК України (ст. 128 КПК України). Прокурор звернувся до суду в порядку господарського процесу, який має відмінні стандарти доказування. Дані заперечення на відповідь на відзив долучені до матеріалів справи.

09.01.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання у якому просить суд проводити розгляд справи без участі Маневицької селищної ради. Крім того, зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Дану заява долучена до матеріалів справи.

20.01.2026 суд на виконання вимог ст. 195 ГПК України, заявлене відповідачем клопотання та враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів до 25.02.2026, закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в межах цього строку на 18.02.2026.

17.02.2026 від представника позивача надійшла заява у якій просив суд проводити розгляд справи без участі позивача Маневицької селищної ради. Крім того, зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Дана заява долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 18.02.2026 повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи по суті відкладено на 11.03.2026.

Представник позивача 11.03.2026 у судове засідання не прибув, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (ухвалу суду від 18.02.2026 доставлено до електронного кабінету позивача 19.02.2026).

У судовому засіданні 18.02.2026 та 11.03.2026 прокурор підтримала позовні вимоги та просила суд останні задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.02.2026 та 11.03.2026 заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За визначенням п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 ГПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989).

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

установив:

Камінь-Каширською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000045 від 13.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, за фактом незаконної порубки чотирьох дерев породи сосна сироростуча різними діаметрами в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України» (на даний час філія «Поліське ЛГ» ДП «Ліси України»).

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним фактом внесені на підставі повідомлення майстра лісу ДП «Городоцьке ЛГ» ОСОБА_1 , яким виявлено факт вчиненої самовільної порубки чотирьох дерев породи сосна в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва (том 1, а.с. 153).

Проведеним 13.02.2023 оглядом місця події в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» підтверджено порубку 4 дерев породи сосна сирористуча різними діаметрами (том 1, а.с. 155-159).

Актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 13.02.2023 також підтверджено факт вчиненого самовільної порубки в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України», внаслідок чого незаконно зрізано 4 дерева породи сосна сироростуча діаметрами пнів 24 см, 26 см, 32 см та 36 см.

Водночас, як зазначає прокурор, квартал 32 виділу 21 Борового лісництва відноситься до природно-заповідного фонду, а саме знаходиться на заповідній території загальнодержавного значення Ботанічному заказнику «Урочище Суничник», що створене Указом Президента України від 10.12.1994 № 750/94.

Відповідно до вказаного Указу Президента України на території Волинської області створено заказники загальнодержавного значення, серед яких визначено і Ботанічний заказник «Урочище Суничник» загальною площею 99,0 га, який розташований на території Борівського лісництва Маневицького району (на даний час Камінь-Каширського району).

На даному об`єкті природно-заповідного фонду наявні соснові насадження віком 70 років, також тут сконцентрована велика кількість вовчих ягід, пахучих рослин, що перебувають під загрозою знищення.

Отже, прокурор зазначає, що внаслідок вчинення невстановленими особами на території природно заповідного фонду у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» незаконної порубки 4 дерев сироростучих породи сосна діаметрами пнів 24 см, 26 см, 32 см та 36 см заподіяно збитки навколишньому природному середовищу.

При цьому, відповідно до охоронного зобов`язання від 17.11.2008 № 14 лісогосподарське підприємство зобов`язано дотримуватися заповідного режиму, встановленого на території даного об`єкту природно-заповідного фонду.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі постанови слідчого проведено судову інженерно-екологічну експертизу за результатами якої 14.04.2025 складено висновок № 1504-Е.

Згідно висновку інженерно-екологічної експертизи за результатами дослідження в обсязі поданих документів в межах спеціальних знань експерта з інженерно екологічного виду досліджень, встановлено, що загальний розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки 4 дерев породи «Сосна» сироростучих дерев на території кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» становить 318 361,00 грн.

Відповідно до інформації філії «Поліське ЛГ» ДП «Ліси України» встановлено, що земельна ділянка лісогосподарського призначення знаходяться в постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2013 року.

При цьому, особу (осіб), яка здійснила (здійснили) незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, а відтак прокурор доводить, що збитки завдані інтересам держави мають бути відшкодовані постійним лісокористувачем Державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством «Ліси України».

Згідно наказу ДП «Ліси України» від 30.09.2024 № 1665 «Про створення філії «Поліський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» створено філію «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Визначено місцезнаходження: Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, 30.

Згідно наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 № 1905 «Про припинення філії «Городоцьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» припинено філію «Городоцьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код 45078721) шляхом її закриття. Передачу активів та пасивів, документів здійснено до філії «Поліський лісовий офіс» згідно із затвердженим передавальним актом. Визначено термін припинення філії до 31.03.2025 (з урахуванням змін, що внесені наказом ДП «Ліси України» від 31.01.2025 № 305).

У подальшому, наказом ДП «Ліси України» від 31.12.2024 № 2338 «Про затвердження передавальних актів філій, що координуються Поліським лісовим офісом» затверджено передавальні акти активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, матеріалів лісовпорядкування та документів, які підтверджують речові права на земельні ділянки, нерухоме майно та інше по філіях, що координуються Поліським лісовим офісом, а саме: філії «Городоцьке лісове господарство Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань філія «Поліський лісовий офіс» є відокремленим підрозділом юридичної особи, ідентифікаційний код 45601597.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на філію «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» її діяльнісь на даний час припинено.

Відповідно до Статуту, який затверджений Державним агенством лісових ресурсів України від 04.03.2024 № 53, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України» засноване на державній власності, створене відповідно до наказу Державного агенства лісових ресурсів України від 26.10.2022 № 804 та належить до сфери управління державного агенства лісових ресурсів України.

Відповідно до п. 1.4.79 вказаного Статуту, ДП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Городоцьке ЛГ».

Згідно п. 3.1 Статуту, ДП «Ліси України», створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Державне агенство лісових ресурсів. При цьому, ДП «Ліси України» може виступати позивачем, відповідачем, третьою особою в усіх судах (п. 4.10 Статуту).

Відтак, всі права ДП «Городоцьке лісове господарство», а в подальшому філії «Городоцьке лісове господарство» перейшли до відповідача - ДП «Ліси України».

Предметом діяльності лісогосподарського підприємства є, окрім іншого, зокрема, забезпечення охорони лісів від незаконних порубок, а також ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Отже, звертаючись до суду із позовом прокурор доводить, що невстановленими особами на території природно-заповідного фонду у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» здійснено порубки 4 дерев сироростучих породи сосна діаметрами пнів 24 см, 26 см, 32 см, 36 см, на суму 318361,00 грн. Земельна ділянка у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» належить відповідачеві на праві постійного користування, який в порушення норм ст. ст. 19, 63, п. 5 ст. 64, ст. ст. 86, 89, 90 ЛК України, Статуту ДП «Ліси України» не забезпечив охорону і збереження лісових насаджень, тобто допустив протиправну бездіяльність, наслідком якої стало незаконне вирубування 4 дерев сиро ростучих породи сосна на території природно-заповідного фонду, а відтак просить стягнути 318361,00 грн шкоди з відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Предметом спору у цій справі як вже зазначив суд є стягнення з відповідача шкоди, завданої державі порушенням положень лісового та природоохоронного законодавства, внаслідок незаконної вирубки дерев.

Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас, поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов`язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує.

Отже, суди, розглядаючи спори про стягнення збитків, мають встановлювати обставини щодо наявності всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається у тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства, (лісові відносини) регулюються, зокрема Лісовим кодексом України (далі - ЛК України).

Згідно статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до статей 16 та 17 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.

Як вже зазначив суд вище, ДП «Ліси України» є правонаступником філії «Городоцьке ЛГ» та попередньо ДП «Городоцьке ЛГ», якому першочергово надано у користування лісові земельні ділянки на яких відбулися незаконні порубки.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною першою статті 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, земельні ділянки, на яких відбулися незаконні порубки на даний час перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України». При цьому, відповідач відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування проведеного Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у 2013 році на вказаних лісових масивах здійснює лісогосподарську діяльність.

Відповідно до ч. 5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (план-схеми та таксаційний опис).

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт (затверджено Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Прокурором до позову долучено відповідні матеріали лісовпорядкування 2013 року, які підтверджують факт використання на праві постійного користування землями лісового фонду, що знаходяться у кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.

Відповідно до п. «е» ст. 41 зазначеного Закону економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до приписів ст. ст. 68, 69 Закону порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Статтею 105 ЛК України визначено, що особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у: незаконному видобуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.

Відповідно до статті 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Суд зазначає, що статтями 19, 86, 90 ЛК України в свою чергу передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження ослаблення та іншого шкідливого впливу захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. Основними завданнями лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового господарства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.

Згідно зі ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані:

1) забезпечувати посилення водоохоронних, захисних, кліматорегулюючих, санітарно-гігієнічних, оздоровчих та інших корисних властивостей лісів з метою поліпшення навколишнього природного середовища та охорони здоров`я людей;

2) забезпечувати безперервне, невиснажливе і раціональне використання лісових ресурсів для задоволення потреб виробництва і населення в деревині та іншій лісовій продукції;

3) здійснювати відтворення лісів;

4) забезпечувати підвищення продуктивності, поліпшення якісного складу лісів і збереження біотичного та іншого природного різноманіття в лісах;

5) здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень;

6) раціонально використовувати лісові ділянки.

Суд встановив, що правонаступник філії «Городоцьке ЛГ» - ДП «Ліси України», відповідно до пункту 7.2 Статуту, забезпечує охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей; дотримується правил і норм використання лісових ресурсів; здійснює ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснюють використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони.

Cтаттею 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатись згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основним елементом правового статусу земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч.1 ст.164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням (правова позиція ВСУ з постанови від 27.01.2015, справа № 21-570а14).

Статтею 45 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Відповідно до ст. 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що земельна ділянка в кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва перебувала на праві постійного користування у філії «Городоцьке лісове господарство» ДП «Ліси України», а на даний час у ДП «Ліси України», а тому відповідач є постійним лісокористувачем.

За визначенням, наведеним у статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На таких землях забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

За вимогами статті 91 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється в межах ліміту та на підставі дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду; перелік встановлених цим Законом видів використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду і порядок їх використання визначаються режимом територій та об`єктів природно заповідного фонду.

Згідно зі змістом ст. ст. 19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони та захисту лісів серед інших покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2025 у справі № 907/48/24 вказав на те, що системний аналіз положень ст. 86, п. 1 ч. 2 ст. 105, ст. 107 ЛК України дає підстави для висновку про те, що у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.

При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Разом з тим, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

При цьому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді цієї категорії справ містяться й у постановах від 23.08.2018 справа № 917/1261/17, від 20.09.2018 справа №909/495/17, від 07.06.2019 справа №914/1960/17, від 19.02.2026 у справі № 918/612/25 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17).

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976 затверджено Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів (далі Положення), яким передбачене наступне. Державна лісова охорона (далі держлісоохорона) діє у складі Держлісагентства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства.

Метою діяльності держлісоохорони, лісової охорони інших постійних лісокористувачів та власників лісів є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення, невиснажливе використання лісових ресурсів та об`єктів тваринного світу.

Враховуючи вище наведені норми та сталу практику Верховного Суду, судом відхиляються доводи відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях, зокрема щодо того, що відповідач вчасно і в повній мірі здійснював комплекс заходів, спрямованих на охорону та збереження лісів від незаконних вирубок відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, судом встановлено, що в порушення зазначених нормативних приписів відповідач в порушення норм ст. ст. 19 , 63 , п. 5 ст. 64 , ст. ст. 86 , 89 , 90 ЛК України, Статуту ДП «Ліси України» не забезпечив охорону і збереження лісових насаджень, тобто допустив протиправну бездіяльність, наслідком якої стало незаконне вирубування 4 сироростучих дерев породи сосна діаметрами пнів 24 см, 26 см, 32 см та 36 см на території природно-заповідного фонду.

Системний аналіз змісту положень п.1 ч.2 ст.19, п. 5 ст. 64 ст. 105 та ст.107 ЛК України , ч.ч.1, 5 ст.86 , п.5 ч.2 свідчить про те, що відповідач, як постійний лісокористувач, має нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території.

При цьому, на підставі наведених вище норм лісового, земельного, цивільного законодавства відповідач зобов`язаний відшкодувати державі заподіяні внаслідок допущеної ним бездіяльності щодо незабезпечення заходів з охорони лісу збитки.

Згідно висновку інженерно-екологічної експертизи за результатами дослідження в обсязі поданих документів в межах спеціальних знань експерта з інженерно екологічного виду досліджень, встановлено, що загальний розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки 4 дерев породи «Сосна» сироростучих дерев на території кварталі 32 виділу 21 Борового лісництва філії «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України» становить 318 361,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, а відтак - до фондів органів місцевого самоврядування, в адміністративних межах яких розташовані земельні ділянки, де здійснювались незаконні поруби лісових ресурсів.

Статтею 15 цього Закону визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища », ст. 29 п. 7 та ст. 69-1 ч. 1 п. 4 Бюджетного кодексу України ч. 3 , підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.

Частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, і в подальшому спрямовується на фінансування заходів з відтворення та охорони навколишнього природного середовища, то несплата порушниками нарахованих збитків ставить під загрозу можливість проведення заходів з відновлення навколишнього природного середовища у зв`язку із відсутністю джерел для їх фінансування.

При цьому встановлено, що територія кварталу 32 виділу 21 Борового лісництва відноситься до Маневицької селищної ради.

Отже, шкода заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Маневицької селищної ради, а факт невідшкодування такої шкоди призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади.

За наведених обставин, судом була надана оцінка наявним у справі доказам у їх сукупності та встановлено наявність складу правопорушення: незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; шкоди, розмір якої доказово підтверджено; причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок.

Суд прийшов висновку про доведеність належними та допустимими доказами наявності складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Слід зазначити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц.

Крім того, слід врахувати, що Верховним Судом неодноразово зазначалось, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар доказування обставин) покладається на особу, яка посилається на ці обставини (постанови Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 922/1163/18, від 29.08.2018 р. у справі № 909/105/15, від 29.08.2018 р. у справі № 910/23428/17, від 31.01.2018 р. у справі № 10/8763/17).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 р. у справі № 904/1103/20 та від 25.06.2020 р. у справі № 924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є надати саме ту кількість доказів, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Враховуючи наведене, позовні вимоги прокурора щодо стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України 318361,00 грн шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісу підставні та підлягають до задоволення в повному обсязі.

З огляду на приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь прокуратури належить стягнути 3820,33 грн (318361*1,5%*0,8) судового збору.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) на користь на користь Маневицької селищної ради (, вул. Незалежності, 30, смт Маневичі, Камінь-Каширського району, 44601) шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 318 361 грн (триста вісімнадцять тисяч триста шістдесят одну гривню), перерахувавши її на рахунок р/р UA 0003560 код класифікації доходів бюджету 24062100, одержувач платежу: ГУК у Волинській області (смт. Маневичі), код одержувача 380009371, код платежу 24062100 (грошові стягнення, за шкоду, заподіяну НПС).

3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, Волинська область, м. Луцьк, 43025, ) 3820,33 грн (три тисячі вісімсот двадцять гривень 33 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 13.03.2026

Суддя А. С. Вороняк