Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Погребняка В. Я.
розглянувши у порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім»
про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу за результатом розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025,
на додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025,
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім»
про відкриття провадження у справі про банкрутство, -
Товариство з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» (далі - ТОВ «ДС Ексім», заявник) подало до Верховного Суду через підсистему «Електронний Суд» заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, у якій заявник просив стягнути з скаржника - ТОВ «Стужень» на користь заявника витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000 грн.
24.02.2026 через підсистему «Електронний Суд» до Верховного Суду надійшло заперечення ТОВ «Стужень» на заяву ТОВ «ДС Ексім» про ухвалення додаткового рішення у справі, згідно з прохальною частиною якого скаржник клопотав про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн у випадку прийняття рішення судом про покладення таких витрат та їх стягнення з ТОВ «Стужень» на користь заявника.
Розглянувши у порядку письмового провадження заяву ТОВ «ДС Ексім» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення цієї Заяви з таких підстав.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).
Підпункт в) пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України передбачає зазначення у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 ГПК України).
Згідно з частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, у відзиві на касаційну скаргу, який є першою заявою, поданою під час касаційного провадження, ТОВ «ДС Ексім» зазначало, що орієнтований розрахунок судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом касаційної скарги ТОВ «Стужень», складає 20 000,00 грн, а докази таких витрат, зокрема й акт здачі-приймання наданих послуг, будуть надані у порядку, передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України.
Тобто, вказавши у відзиві на касаційну скаргу, що у зв`язку із розглядом справи у Верховному Суді попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, заявник дотримався вимог, передбачених частиною першою статті 124 ГПК України.
Частиною восьмою статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Матеріали справи свідчать, що у відзиві на касаційну скаргу, ТОВ «ДС Ексім», окрім зазначення орієнтованого розрахунку судових витрат на правничу допомогу, також вказало, що докази таких витрат, зокрема й акт здачі-приймання наданих послуг, будуть надані у порядку, передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України.
Постанова Верховного Суду у цій справі № 910/12716/24 ухвалена 11.02.2026, відтак встановлений частиною восьмою статті 129 ГПК України строк для подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу становив до 16.02.2026 включно.

Заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, що містить докази понесення таких витрат, подано ТОВ «ДС Ексім» 12.02.2026 (зареєстровано судом 13.02.2026), тобто в межах встановленого процесуальним законом строку.

Таким чином, оскільки у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у цій справі містяться висновки щодо розподілу судових витрат лише зі сплати судового збору, колегія суддів вважає за необхідне здійснити за заявою ТОВ «ДС Ексім» розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, шляхом ухвалення цього додаткового рішення (постанови).

Так, згідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений в самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Водночас загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас чинним процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій зазначеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, що у подальшому були відображені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У постановах від 19.02.2022 у справі №755/9215/15-ц та від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Схожих критеріїв дотримується Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Лавентс проти Латвії», «Ніколова проти Болгарії», «Єчюс проти Литви»).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справах «Баришевський проти України», «Двойних проти України», «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У справі, що розглядається, у заяві про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі ТОВ «ДС Ексім» визначило розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 21 000,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат відповідно до вимог абзацу першого частини восьмої статті 129 ГПК України заявником надано копії таких документів: Договору про надання правової допомоги від 04.11.2024 № 90/24 (далі - Договір), Додаткової угоди від 05.11.2024 № 1 (далі - Додаткова угода), Акта здачі-приймання наданих послуг від 11.02.2026 № 15 (далі - Акт), Квитанції про виконання платіжної інструкції (інформаційне повідомлення про зарахування коштів №118) від 12.02.2026.

З наданих документів слідує, що між ТОВ «ДС Ексім» (Клієнт) та адвокатом Шевченко Ангеліною Миколаївною, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001180 від 02.11.2023 (далі - Адвокат) було укладено Договір, згідно з пунктом 1 якого Адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво та/або надати інші види правничої допомоги Клієнту з будь яких питань, що для їх вирішення Клієнт залучає Адвоката. Клієнт зобов`язується оплатити гонорар на умовах додаткової угоди, окремі види доручень також узгоджуються Сторонами окремою додатковою угодою.

Пунктом 1 Додаткової угоди визначено, що Адвокат зобов`язується здійснити представництво інтересів Клієнта у межах судової справи № 910/12716/24, що перебуває в провадженні Господарського суду м. Києва, а також з будь яких інших питань, що для їх вирішення залучається Клієнтом Адвокат.

Пунктом 2 Додаткової угоди встановлює, що гонорар адвоката визначається Сторонами в погодинному розмірі наступним чином:

- 4 200,00 грн за одну годину роботи адвоката, зокрема щодо збору доказів, підготовки та подання заяв по суті справи, підготовки та подання при потребі заяв/клопотань з процесуальних питань, а також заперечення проти заяв і клопотань, підготовка будь яких інших письмових документів, заяв, скарг у т.ч. не пов`язаних з судовими процедурами (згідно підпункту 2.1);

- 4 200,00 грн за здійснення представництва Клієнта в кожному судовому засіданні в суді будь якої інстанції незалежно від його тривалості, перенесення чи відкладення (згідно підпункту 2.2).

Клієнт зобов`язується сплатити повністю гонорар, визначений п. 2 цієї Угоди та актом здачі - приймання наданих послуг протягом п`яти днів з дня укладення такого акту. Гонорар може авансуватися Адвокату на підставі рахунку на оплату. Оплата здійснюється в порядку безготівкового перерахунку за банківськими реквізитами, зазначеними в цій Додатковій угоді (пункт 4 Додаткової угоди).

За змістом Акта Сторони підтвердили, що Адвокатом були надані такі послуги Клієнту, а саме: підготовка та подання відзиву на касаційну скаргу ТОВ «Стужень» у межах справи загальною вартістю 21 000 грн (обсяг витрат часу - 5 год; ставка для розрахунку гонорару - 4 200,00 грн).

Дослідивши надані заявником докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з касаційним переглядом справи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір зазначених витрат у сумі 21 000,00 грн не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, Верховний Суд враховує, що ТОВ «Стужень» подано заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення суду у справі, згідно якого скаржник просив зменшити розмір понесених заявником судових витрат на правничу допомогу до 3 000,00 грн у випадку прийняття рішення судом про задоволення заяви.

На обґрунтування поданих заперечень ТОВ «Стужень», серед іншого, стверджував, що зафіксована у заяві сума 21 000,00 грн є неспівмірною із жодним із зазначених у частині четвертій статті 126 ГПК України критеріїв, оскільки:

- справа, особливо на етапі касаційного розгляду, не є складною, носить типовий характер та фактично стосувалася одного аспекту - наявності чи відсутності спору про право між заявником та боржником; справа не потребувала суттєвих науково-теоретичних або аналітичних досліджень чи аналізу великих масивів інформації, розгляд у касаційній інстанції фактично зводився до одного процесуального питання.

- очевидно, що розгляд у касаційній інстанції не вимагав від сторони боржника витрати суттєвого обсягу часу на надання правничої допомоги. Фактично, правнича допомога полягала у складанні відзиву, позиція якого базувалася на раніше поданих процесуальних документах;

- ціна позову у даній справі відсутня, оскільки справа про банкрутство не є справою позовного провадження і предметом цієї справи не є стягнення заборгованості.

Верховний Суд, беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини шостої статті 126 ГПК України, розглянув заперечення ТОВ «Стужень» на заяву ТОВ «ДС Ексім» та зазначає, що доводи щодо неспівмірності визначеної заявником суми частково знаходять своє підтвердження та є підставою зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, через недотримання вимог стосовно співмірності таких витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

У контексті зазначеного колегія суддів керується тим, що справа не є особливо складною, ураховуючи, що судом першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, було відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім» з підстав наявності між сторонами спору про право у розумінні положень частини шостої статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

При цьому практика Верховного Суду у розрізі зазначеного правового питання (щодо застосування положень частини шостої статті 39 КУзПБ) є сталою, тож підготовка відзиву на касаційну скаргу не потребувала значного обсягу часу.

З іншого боку, колегія суддів взяла до уваги й ту обставину, що, всупереч власних доводів про низький рівень складності та типовість цієї справи, сам скаржник (ТОВ «Стужень») у поданій касаційній скарзі просив суд, окрім іншого, покласти судові витрати у суді касаційної інстанції на боржника шляхом стягнення з ТОВ «ДС Ексім» на користь ТОВ «Стужень», зокрема, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 157 212,58 грн.

Зважаючи на викладене та заперечення ТОВ «Стужень» на заяву ТОВ «ДС Ексім» про розподіл судових витрат, а також ураховуючи дискреційні повноваження, надані суду положеннями частини п`ятої статті 129 ГПК, колегія суддів дійшла висновку про те, що у цій справі наявні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн, оскільки цей розмір є документально підтвердженим, обґрунтованим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

У іншій частині заявлений розмір витрат, на переконання суду, не є співмірними з урахуванням складності справи, витраченого часу та обсягом наданих послуг, а тому задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведених мотивів, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви ТОВ «ДС Ексім» про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат та присудження до стягнення з ТОВ «Стужень» на користь заявника витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись статтями 129, 240, 244, 300, 314, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» про ухвалення додаткового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/12716/24 задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень» (03134, м.Київ, вул. Сосніних Сім`ї, буд. 3, прим. 1; ідентифікаційний код 42686374) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» (03179, Луганська обл., м. Київ, вул. Котельникова Михайла, 87; ідентифікаційний код 42868720) 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції.

3. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині відмовити.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Огороднік

Судді С. В. Жуков

В. Я. Погребняк