ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 903/563/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульський Г. М. - головуючий, Рогач Л. І., Краснов Є. В.,

секретар судового засідання Зайченко О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Качули Володимира Миколайовича

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 (колегія суддів: Маціщук А. В. - головуючий, Філіпова Т. Л., Бучинська Г. Б.) та рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 (суддя Кравчук А. М.)

за позовом керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради та Західного офісу Держаудитслужби

до: 1. Управління гуманітарної політики Любешівської селищної ради

2. Качули Володимира Миколайовича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення суми

за участю:

прокуратури: Гудименко Ю. В. (посвідчення)

відповідача-2: Степанюк С. Є. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Любешівської селищної ради (далі - позивач - 1), Західного офісу Держаудитслужби (далі - позивач - 2) до суду з позовом до Управління гуманітарної політики Любешівської селищної ради (далі - відповідач - 1), Качули Володимира Миколайовича (далі - відповідач - 2), у якому просив:

-визнати недійсним рішення тендерного комітету відповідача - 1, оформлене протоколом засідання від 29.11.2018 про визначення фізичної особи - підприємця Качули Володимира Миколайовича переможцем конкурентної процедури закупівлі UA-2018-11-01-001222-а та акцепт його пропозиції (намір укласти договір про закупівлю із переможцем відкритих торгів) (далі - вимога - 1);

-визнати недійсним договір про закупівлю товарів від 11.12.2018 № 12, укладений відповідачами (конкурентна процедура закупівлі UA-2018-11-01-001222-а) (далі - вимога - 2);

- стягнути з відповідача - 2 на користь відповідача - 1, а з відповідача - 1 одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 984 000,00 грн стягнути в дохід держави (далі - вимога - 3).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення тендерного комітету є незаконним, тому воно підлягає визнанню недійсним, і, як наслідок, укладений в подальшому оспорюваний договір також підлягає визнанню недійсним та стягненням грошових коштів в дохід держави.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.09.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2024, позов задоволено частково, вимоги - 2, 3 задоволені, у задоволенні вимоги - 1 відмовлено.

2.2. Судові рішення мотивовані тим, що вимога - 1 є неефективним способом захисту, оскільки спірне рішення вичерпало свою дію виконанням, що є самостійною підставою для відмови у позові у цій частині. Вимоги - 2, 3 є обґрунтованими, так як відповідач - 2 з умислом уклав оспорюваний договір, який суперечить інтересам держави і суспільства, з метою отримання прибутку, що є підставою для визнання недійсним договору та повернення коштів.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі заявник просить скасувати вище вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

3.2. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

3.3. Прокурор у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильне застосування судами норм чинного законодавства, зазначив про безпідставність доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просив відмовити у її задоволенні.

4. Мотивувальна частина

4.1. Суди встановили, що 01.11.2018 відповідачем - 1 оголошено про проведення відкритих торгів UA-2018-11-01-001222-a із закупівлі товарів - комплекту меблів для закладів загальної середньої освіти Любешівської селищної ради. Очікувана вартість закупівлі - 995 000 грн, джерелом фінансування визначено місцевий бюджет.

4.2. Згідно з реєстром отриманих тендерних пропозицій в процедурі брали участь три учасники: Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс Сервіс» (пропозицію замовником відхилено), Підприємець Качула Володимир Миколайович з ціновою пропозицією 984 000,00 грн та ФОП Нестерук Олександр Іванович з пропозицією 994 500,00 грн.

4.3. Відповідно до протоколу засідання тендерного комітенту відповідача - 1 від 29.11.2018 за наслідками розгляду тендерних пропозицій переможцем обрано ФОП Качулу Володимира Миколайовича, з яким 11.12.2018 укладений договір про закупівлю товарів № 12, за умовами пунктів 1.1, 3.1, 5.1 якого, відповідач - 2 зобов`язується до 31.12.2018 поставити відповідачу - 1 товар, зазначений у специфікації, що є додатком до цього договору і є його невід`ємною частиною договору, а відповідач - 1 прийняти і оплатити товар. Сума договору становить 984 000,00 грн без ПДВ.

4.4. Згідно специфікації предметом поставки є 71 комплект меблів загальною вартістю 894 600 грн, комплект корпусних меблів для кабінету історії вартістю 89 400,00 грн.

4.5. Згідно з платіжними дорученнями від 14.12.2018 № 424, від 20.12.2018 № 426 відповідач - 1 перерахував відповідачу - 2 480000,00 грн та 504000,00 грн відповідно. Вказані видатки профінансовано за рахунок коштів спеціального фонду місцевого бюджету.

4.6. 02.01.2019 відповідач - 1 оприлюднив звіт про виконання вказаного договору.

4.7. Також встановлено, що рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 13.10.2022 № 63/40-р/к у справі № 63/7-01-41-2021 встановлено факт вчинення ФОП Качулою Володимиром Миколайовичем та ФОП Нестеруком Олександром Івановичем при проведенні процедури закупівлі UA-2018-11-01-001222-а порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пункту 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів. У рішенні зазначено, що під час підготовки до участі у торгах учасники діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою конкуренції та необхідною умовою визначення переможця. Узгодження своїх пропозицій підприємцями Качулою В. М. та Нестеруком О. І. усунуло конкуренцію та змагання між ними, чим порушило право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, який досягається у зв`язку з наявністю лише справжньої конкуренції. Отже, право на укладення договору отримано ФОП Качулою Володимиром Миколайовичем не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів, оскільки саме здійснення конкурсного відбору учасників є необхідною умовою визначення переможця у процедурі закупівлі. Вказане рішення не оскаржувалося сторонами у судовому порядку.

4.8. Відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 05.12.2023 у справі № 903/950/23 за позовом Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України до ФОП Нестерука О. І. про стягнення 100 000,00 грн позов задоволено та встановлено, що ФОП Нестерук О. І. сплатив штраф в сумі 50 000,00 грн 09.12.2022.

4.9. Враховуючи вище зазначене рішення Антимонопольного комітету України, прокурор звернувся до суду із позовом у даній справі.

4.10. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.11. Предметом касаційного оскарження є судові рішення в частині задоволення вимог - 2, 3.

4.12. Частина перша статті 215 Цивільного кодексу України визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

4.13. Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

4.14. При цьому першим реченням частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

4.15. Згідно із частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, якщо визнаний судом недійсний правочин вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

4.16. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 [яка ухвалена після подання відповідачем - 2 касаційної скарги у справі та до закінчення перегляду якої (справи № 922/3456/23) Суд зупиняв касаційне провадження у справі № 903/563/23] Суд, зокрема, виснував, що:

- прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;

- враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції;

- за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника;

- застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призвело до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача, так і щодо добросовісної сторони правочину.

4.17. Відповідно до положень частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

4.18. Колегія суддів в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України, враховує висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.

4.19. Заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

4.20. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

4.21. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

4.22. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

4.23. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

4.24. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

4.25. Разом з тим колегія суддів зазначає, що наведені скаржником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах. Позиція скаржника не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема, обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами.

4.26. Колегія суддів зазначає, що правова позиція щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у відповідних правовідносинах вже сформована Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.

4.27. Об`єднана палата Касаційного господарського суду 19.12.2025 прийняла постанову у справі №922/3456/23, де предметом позову було визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів, в якій виклала правовий висновок щодо застосування до спірних відносин положення частини третьої статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин, таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону «Про захист економічної конкуренції»). Окрім того, у цій справі у подібних правовідносинах, під час розгляду справи ОП КГС ВС прокурором за подібних обставин не ставилось питання про існування виключної правової проблеми та необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

4.28. Колегія суддів також враховує, що у значній кількість справ відбувалось зупинення проваджень до ухвалення зазначеної постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду. Таке зупинення було обумовлене необхідністю очікування правової позиції Об`єднаної палати й мало на меті забезпечення послідовності та передбачуваності судової практики. Натомість відсутність остаточних рішень у цих справах станом на тепер не є доказом існування правової невизначеності чи різного підходу судів до вирішення аналогічних правових питань. Більше того, передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за відсутності об`єктивних підстав призвела б до повторного зупинення проваджень у низці аналогічних справ, що суперечить завданню господарського судочинства щодо своєчасного, ефективного та справедливого розгляду спорів і принципу правової визначеності.

4.29. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду (див. постанови Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 130/1001/17, від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20).

4.30. Водночас, враховуючи викладене (щодо розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 і існування на час її розгляду подібних обставин, що стосувалися застосування судами положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України) клопотання Прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду фактично спрямоване на перегляд правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи у позапроцесуальний спосіб, не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, у ньому не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.

4.31. Отже, заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною п`ятою статті 302 ГПК України.

4.32. З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

4.33. Згідно з частиною першою статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

4.34. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновків про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та ухвалення нового про відмову у задоволенні вимог 2, 3.

4.35. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 300 ГПК України Верховним Судом не перевіряються.

4.36. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті129 ГПК).

4.37. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового - про відмову у задоволенні вимог 2, 3, то судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на прокуратуру, а за подання апеляційної та касаційної скарг - підлягають стягненню з прокуратури на користь скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 308, 311, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Качули Володимира Миколайовича задовольнити.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 та рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі № 903/563/23 в частині позовних вимог про визнання недійсним договору про закупівлю товарів та стягнення грошових коштів, скасувати та у цій частині ухвалити нове рішення - у задоволення позову відмовити.

Стягнути з Волинської обласної прокуратури () на користь Качули Володимира Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) 48 843 (сорок вісім тисяч вісімсот сорок три) гривні 20 копійок витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов