ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 25/85-09-3422

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 (головуюча суддя Принцевська Н. М., судді Богацька Н. С., Діброва Г. І.)

за скаргою фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни

на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича

у справі № 25/85-09-3422

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк»

до фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни

про стягнення коштів,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі, суть поданої скарги

1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.09.2009 у справі № 25/85-09-3422 задоволено позов та стягнуто з фізичної особи-підприємця Товстопят Ірини Леонідівни (далі - ФОП Товстопят І. Л.) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» 174 980, 58 грн заборгованості з повернення кредиту, 33 994, 77 грн боргу зі сплаті відсотків за користування кредитом, 28 179, 69 грн пені за порушення строку повернення кредиту, 2 835, 24 грн пені за порушення строку сплати відсотків за користування кредитом, 9 744, 26 грн штрафу за прострочення зобов`язання зі повернення кредиту, 1 699, 74 грн штрафу за прострочення зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом.

2. На примусове виконання цього рішення 06.10.2009 судом видано відповідний наказ, а надалі було відкрито виконавче провадження № 33885332.

3. 10 липня 2025 ФОП Товстопят І. Л. звернулася до Господарського суду Одеської області зі скаргою на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича (далі - Саламаха В. В.), в якій (з урахуванням доповнень) просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, що полягає у тривалому нескасуванні арештів, накладених на її майно у знищеному виконавчому провадженні, та зобов`язати державного виконавця скасувати накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні № 33885332 арешт на все майно боржника (реєстраційний запис обтяження 12883337), а також накладений постановою від 30.06.2010 В-12 АА № 655422 арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :39:007:0136, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, (реєстраційний номер обтяження 10450894).

4. Як стверджує відповідач (боржник), 27.06.2013 у виконавчому провадженні № 33885332 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», тобто оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи з його розшуку виявилися безрезультатними. Наразі матеріали зазначеного виконавчого провадження знищені. При цьому сторонами справи та іншими особами неодноразово вчинялись дії щодо заміни кредитора у зобов`язанні і фактичним кредитор на сьогодні є Мітнік Лариса Кузьмівна (далі - Мітнік Л. К.), яка зверталася до відділу держаної виконавчої служби із заявою про те, що не має претензій до ФОП Товстопят І. Л. та не заперечує проти зняття арешту з її майна. У супереч цьому, відмовляючи у знятті відповідних арештів з майна відповідача (боржника), державний виконавець вказав на відсутність доказів виконання рішення у позасудовому порядку та припинення зобов`язань. ФОП Товстопят І. Л. вважає, що це свідчить про безпідставне обмеження її прав протягом тривалого часу.

5. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.08.2025 скаргу ФОП Товстопят І. Л. було задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби, яка полягає у тривалому не скасуванні арешту, накладених на майно скаржника у знищеному виконавчому провадженні № 33885332. Зобов`язано державного виконавця скасувати відповідний арешт на все майно боржника. В частині вимоги щодо зобов`язання скасувати арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :39:007:0136, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, скаргу ФОП Товстопят І. Л. залишено без розгляду.

6. В частині задоволення скарги ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з урахуванням вчинення сторонами цієї справи дій із заміни кредиторів, а також дій із виконання зобов`язань за боргом, та з огляду на звернення кредитора (стягувача) до відділу державної виконавчої служби із заявою про відсутність будь-яких претензій до боржника внаслідок врегулювання спору, безпідставними є твердження державного виконавця про недоведеність відповідачем (боржником) обставин погашення боргу за ухваленим у справі № 25/85-09-3422 судовим рішенням.

7. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.08.2025 в частині задоволення скарги ФОП Товстопят І. Л. на бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби скасовано. У цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні поданої відповідачем (боржником) скарги.

8. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за обставин, які склалися у державного виконавця відсутній обов`язок зняття арешту з майна ФОП Товстопят І. Л. Водночас доказів порушення процедури його накладення, як і доказів заміни стягувача у виконавчому провадженні № 33885332 на Мітнік Л. К., відповідач (боржник) суду не надав.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга

9. Не погодившись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025, ФОП Товстопят І. Л. звернулася до Верховного суду із касаційною скаргою, у якій просить її скасувати в частині, якою було скасовано ухвалу суду першої інстанції, та у цій частині залишити в силі ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.08.2025.

Узагальнені доводи касаційної скарги

10. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

11. На обґрунтування цих підстав у поданій касаційній скарзі ФОП Товстопят І. Л. зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до правовідносин, що склались у цій справі, висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, позаяк у даному випадку відповідач (боржник) посилається на інші обставини та правову підставу (частину п`яту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження») для зняття відповідного арешту з усього свого майна, ніж ті, правова оцінка яким надавалась Великою Палатою Верховного Суду у названій справі.

12. Також скаржник вважає, що у цьому разі при вирішенні скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця апеляційний господарський суд вдався до надмірного формалізму та правового пуризму, відмовивши у її задоволенні лише з формальних підстав.

13. Крім того, згідно із доводами ФОП Товстопят І. Л. існує виключна правова проблема щодо застосування частини четвертої та частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим наявні не лише підстави для здійснення касаційного перегляду, а й для передачі справи №25/85-09-3422 за її скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення цієї правової проблеми.

Позиція інших учасників справи

14. У межах встановленого Верховним Судом строку начальник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламаха В. В. подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає, що апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність (ненадання скаржником) належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для зняття арешту з майна відповідача (боржника) з підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 59 або частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»

15. З огляду на це, державний виконавець вважає, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому у задоволенні касаційної скарги ФОП Товстопят І. Л. слід відмовити.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

16. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).

17. Дослідивши вимоги та доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ФОП Товстопят І. Л. не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

18. Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини третьої статті 2 ГПК України.

19. Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (постанови Верховним Судом від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та від 25.09.2020 у справі № 924/315/17).

20. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

21. За змістом статті 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

22. Відповідно ж до статті 3391 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

23. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

24. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

25. Зазначене унормовано у частинах другій, третій статті 343 ГПК України.

26. У справі, що переглядається, перед Верховним Судом постало питання наявності підстав для скасування арешту, накладеного на майно відповідача (боржника), у виконавчому провадженні № 33885332.

27. Як зазначено ФОП Товстопят І. Л. у поданій до Господарського суду Одеської області скарзі на дії (бездіяльність) начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи В. В., у відповідному виконавчому провадженні 27.06.2013 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції), тобто оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

28. З огляду на це, Верховний Суд звертається до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, згідно з якими «… як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

50. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

51. З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

52. Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

53. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

54. Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.

55. Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

56. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

57. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

58. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

59. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

60. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).»

29. Наведене свідчить про те, що повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (пункту 2 частини першої статті 47, пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідних його редакціях), не є підставою для зняття арешту з майна боржника.

30. Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, викладені у ній висновки відповідають правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим Верховний Суд не вбачає неправильного застосування чи порушення апеляційним господарським судом цих правових норм.

31. Крім того, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин недоведеності вчинення порушень при накладенні арешту на майно відповідача (боржника), заміни стягувача у виконавчому провадженні на Мітнік Л. К. або належного виконання відповідачем судового рішення у цій справі, правильним є і висновок про відсутність у даному випадку інших підстав для зняття арешту з майна ФОП Товстопят І. Л.

32. В силу вимог частини другої статті 300 ГПК України («Межі розгляду справи судом касаційної інстанції») зазначені фактичні обставини не можуть бути повторно досліджені чи переоцінені Верховним Судом.

33. Натомість суть викладених у касаційній скарзі ФОП Товстопят І. Л. доводів зводяться до незгоди із наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 висновками, згідно з якими норми Закону України «Про виконавче провадження» протлумачено не на користь скаржника. Проте сама лише така незгода не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

34. При цьому Верховний Суд не вбачає прояву апеляційним господарським судом надмірного формалізму чи правового пуризму, оскільки зроблені ним висновки ґрунтуються на правильному застосуванні норм Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування.

35. Посилання ФОП Товстопят І. Л. у касаційній скарзі на частину п`яту статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» («у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду») не спростовують того, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47, пункту 2 частини першої статті 37 названого Закону у відповідних його редакціях не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 цього Закону) і розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають. Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 161/4786/19.

36. За таких обставин, у державного виконавця не було підстав для скасування / зняття відповідних арештів на підставі частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а частина п`ята відповідної статті, на яку посилається скаржник, передбачає таке зняття за рішенням суду, а тому у задоволенні поданої боржником скарги слід було відмовити, що і зробив апеляційний господарський суд.

37. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження не знайшли свого належного обґрунтування та підтвердження, що виключає скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з цих підстав.

38. Також з огляду на все викладене та ураховуючи, що питання щодо правильного застосування правових норм, які були застосовані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, вже було вирішено Великою Палатою Верховного Суду (згадувана постанова від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11), Верховний Суд відхиляє доводи ФОП Товстопят І. Л. про наявність підстав для передачі справи № 25/85-09-3422 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

39. Доводи ж відзиву державного виконавця Верховний Суд ураховує у тій мірі, що відповідає наведеному у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

40. Верховний Суд вважає за можливе розглянути касаційну скаргу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

41. Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

42. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

43. Звертаючись із касаційною скаргою у цій справі, скаржник не спростував висновку суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для зняття арешту з його майна та не довів порушення чи неправильного застосування ним норм права.

44. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ФОП Товстопят І. Л. слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 - без змін.

Розподіл судових витрат

45. Судовий збір за подання касаційної скарги у цьому разі не сплачується, а отже це питання не вирішується Верховним Судом.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємства Товстопят Ірини Леонідівни залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі № 25/85-09-3422 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил