ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. Справа № 910/5792/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

без виклику сторін,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025

у справі № 910/5792/25 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Страхова компанія "Інго" (далі - позивач; АТ "СК "Інго"; апелянт; скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (надалі - відповідач; ПАТ "НАСК "Оранта") про стягнення страхового відшкодування в сумі 130 000,00 грн у порядку суброгації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок ДТП, яка сталася 27.09.2022 на а/д М-05-Київ-Одеса, застрахований у позивача транспортний засіб був пошкоджений, у зв`язку з чим позивач сплатив потерпілій особі страхове відшкодування на суму 1 920 100,00 грн. Посилаючись на ст. 993 ЦК України та ст. 108 Закону України "Про страхування", АТ "СК "Інго" вказало, що йому перейшло право вимоги до відповідача на відшкодовану потерпілому матеріальну шкоду, завдану страхувальником відповідача, визнаним винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яку ПАТ "НАСК "Оранта" не сплатило, тому в позові просить стягнути з відповідача страхове відшкодування у сумі 130 000,00 грн у межах ліміту страхового відшкодування за полісом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/5792/25 відмовлено в задоволенні позову Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про стягнення 130 000,00 грн.

За висновками місцевого господарського суду, оскільки доказів звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди та доказів неправомірної відмови відповідача у здійсненні такої виплати матеріали справи не містять, у відповідача не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Тому в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 130 000,00 грн слід відмовити.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ "Страхова компанія "Інго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом 1-ої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що на виконання умов договору страхування позивачем було сплачено страхове відшкодування у розмірі 1 920 100,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 6581 від 31.03.2023. Цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу «Мercedes» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів в ПАТ «НАСК «Оранта» (поліс № АТ/000305881). Таким чином, оскільки відповідач застрахував цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 (винуватця ДТП), саме відповідач має сплатити страхове відшкодування в межах ліміту передбаченого полісом № АТ/000305881, а саме в сумі 130 000 грн.

Скаржник звертає увагу, що лише 03.12.2024 була встановлена вина ОСОБА_1 в ДТП від 27.09.2022 (згідно постанови Київського апеляційного суду). Тобто, в даному випадку, підставою для настання цивільно-правової відповідальності є вина особи в ДТП.

З урахуванням наведеного позивач акцентує, що зважаючи на положення п.п. 133, 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, позивачем річний строк пропущено через незалежні від останнього причини, так як вина ОСОБА_1 в ДТП 27.09.2022 встановлювалась судом два роки, відповідно в межах 1-річного строку страховий випадок (цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 ) був відсутній. Отже, вищезазначена обставина позбавляла позивача можливості звернутись до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування з огляду на відсутність підтвердження факту настання страхового випадку.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025, апеляційна скарга в справі № 910/5792/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/5792/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 15.12.2025 про доставку електронного документа до електронних кабінетів сторін.

До апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Згідно тверджень ПАТ "НАСК "Оранта", до відповідача надійшла заява про страхове відшкодування від 18.10.2024 № 5137696 щодо виплати на підставі ст. 993 ЦК України страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 27.09.2022.

31.10.2024 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачеві відповідно до ст. 37.1.4 ЗУ № 1961-IV у зв`язку з простроченням присічного річного терміну на подачу заяви на страхове відшкодування з дня ДТП.

На думку ПАТ "НАСК "Оранта", з урахування того, що до страховика по суброгації переходить право вимоги після виплати страхового відшкодування, тому потрібно враховувати факт, що на момент виплати страхового відшкодування позивачем, потерпілим вже було втрачено право на звернення до страховика винуватця ДТП, з причин того, що він не виконав своїх обов`язків, передбачених ст. 37.1.4 ЗУ № 1961-IV. А тому й переходу права по суброгації не відбулося, з підстав недобросовісної реалізації свого права потерпілим, адже як при отриманні страхового відшкодування від позивача дане право вимоги вже було відсутнє в потерпілого.

Окремо відповідач звертає увагу, що для реалізації подачі заяви про страхове відшкодування (дії) (визначеної ст. 35 ЗУ № 1961-IV), не передбачено обов`язкового подання рішення суду одночасно із заявою про страхове відшкодування подання. Тобто, подання судового рішення разом з заявою про виплату страхового відшкодування (30 днів) у даному випадку, постанови Київського апеляційного суду від 03.12.2024, не є обов`язковим.

Підсумовуючи наведене відповідач наголошує, що посилання на неможливість звернення до страховика (ПАТ "НАСК "Оранта") відповідача з заявою про страхове відшкодування в річний строк, у зв`язку з відсутністю судового рішення, не є добросовісною поведінкою, адже не є обов`язком позивача подавати це рішення разом із заявою.

Позивачем подано до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, у якій останній вказав, що оскільки врегулювання страхового випадку в судовому порядку не здійснювалось, рішення щодо виплати страхового відшкодування ним (страховиком) було прийнято добровільно, відповідно постанова суду в справі про адміністративне правопорушення страховиком не вимагалась, тому у страхувальника не було обов`язку з подачі вищезазначеної постанови. Отже, у ОСОБА_2 не було обов`язку з подачі постанови у справі про адміністративне правопорушення, страхувальник мав надати лише довідку поліції. Відповідно ОСОБА_2 згідно умов договору не позбавив позивача права зворотньої вимоги (регресу).

Також АТ "СК "Інго" зазначається, що факт незвернення з заявою на виплату страхового відшкодування до відповідача, не є недобросовісною поведінкою ОСОБА_2 , адже останній отримав страхове відшкодування у позивача згідно умов договору страхування № 110559250.22.

Додатково позивач вказав, що факт настання страхового випадку в розумінні ст. 6 Закону № 1961-IV настає лише після винесення постанови судом. Відповідно звернення позивача до відповідача як із заявою на виплату страхового відшкодування, так із позовом до суду в даній справі, за відсутності постанови у справі про адміністративне правопорушення, було б передчасним і призвело б до негативних наслідків для позивача.

Отже, з урахуванням положень п.п. 133, 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 позивачем річний строк пропущено через незалежні від останнього причини, так як вина ОСОБА_1 у ДТП встановлювалась судом два роки. Відповідно в межах 1- річного строку страховий випадок (цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 ) був відсутній.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що для реалізації подачі заяви про страхове відшкодування (дії), не передбачено обов`язкового подання рішення суду одночасно з заявою про страхове відшкодування. Позивач подав заяву про страхове відшкодування 18.10.2024 з простроченням присічного річного терміну. Отже, як вважає ПАТ "НАСК "Оранта", посилання на неможливість звернення до страховика (відповідача) з заявою про страхове відшкодування в річний строк, у зв`язку з відсутністю судового рішення, не є добросовісною поведінкою, адже не є обов`язком позивача подавати це рішення разом із заявою.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків № 110559250.22 від 16.06.2022, укладеного між АТ "СК "Інго" та ОСОБА_2 , були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом BMW, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

27.09.2022 на а/д М-05-Київ-Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача автомобіля BMW, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля Mercedes, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 .

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2024 у справі № 362/3405/23, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2024, встановлено, що водій ОСОБА_1 є винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП; провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

З метою визначення обсягу пошкоджень транспортного засобу, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем був проведений огляд вказаного автомобіля та складено протокол огляду транспортного засобу № 43438 від 16.02.2023.

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, який був виконаний суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 вартість шкоди, заподіяної внаслідок ДТП власнику автомобіля BMW, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , склала 2 348 503,78 грн без врахування ВТВ.

На підставі страхового акта про конструктивну загибель № 5571673 від 20.03.2023 АТ "СК "Інго" здійснило виплату потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 1 920 100,00 грн (виходячи зі страхової суми згідно адендуму № 2 до договору страхування (3 000 000,00 грн), з якої було вирахувано експлуатаційний знос (58 500,00 грн) та вартість придатних залишків (1 005 000,00 грн)), що підтверджується платіжною інструкцією № 6581 від 31.03.2023 на суму 1 920 100,00 грн.

В свою чергу, цивільно-правова відповідальність винної особи, яка керувала автомобілем Mercedes, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AT000305881.

Оскільки відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду та згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" він відповідає за вимогами позивача (АТ "СК "Інго") як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Позивач (АТ "СК "Інго") звернувся до страховика винної особи - ПАТ "НАСК "Оранта" із заявою (претензією) про виплату страхового відшкодування № 5137696 18.10.2024.

Листом № 09-02-20/12330 від 31.10.2024 ПАТ "НАСК "Оранта" надало відповідь, в якому вказало, що правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб відсутні, оскільки АТ "СК "Інго" пропустило річний строк для звернення за здійсненням регламентної виплати.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Відповідно до частини 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за договором, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Згідно із пунктом 1 статті 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності зазначає таке. Якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, - вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Вищенаведена правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 дійшла правового висновку про те, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, є вичерпними і розширювальному тлумаченню не підлягають.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є присічним і з його спливом у страховика настає право на відмову в виплаті страхового відшкодування.

З огляду на норми статті 11 ЦК України, заподіяння внаслідок ДТП шкоди, зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній взяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду за умови настання обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було подано заяви про виплату страхового відшкодування протягом року з моменту скоєння ДТП.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ взятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача автомобіля BMW, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля Mercedes, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 сталася 27.09.2022.

Так як цивільно-правова відповідальність винної особи, яка керувала автомобілем Mercedes, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП була застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AT305881, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП водієм транспортного засобу Mercedes, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власнику транспортного засобу BMW, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , покладається на відповідача (в межах страхової суми та за полісом № AT000305881).

Яв вже зазначалось, згідно страхового акта про конструктивну загибель № 5571673 від 20.03.2023 АТ "СК "Інго" здійснило виплату потерпілій особі страхове відшкодування в сумі 1 920 100,00 грн (виходячи зі страхової суми згідно адендуму № 2 до договору страхування (3 000 000,00 грн), з якої було вирахувано експлуатаційний знос (58 500,00 грн) та вартість придатних залишків (1 005 000,00 грн)), що підтверджується платіжною інструкцією № 6581 від 31.03.2023 на суму 1 920 100,00 грн.

Позивач виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та, відповідно, набув право вимагати від відповідача виплатити страхове відшкодування 31.03.2023. До відповідача щодо виплати страхового відшкодування звернувся з заявою 18.10.2024, тобто з пропущенням річного строку, встановленого у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обґрунтовуючи пропуск річного строку, позивач зазначає, що в даній справі річний строк пропущено через незалежні від позивача причини, оскільки лише 03.12.2024 була встановлена вина ОСОБА_1 в ДТП від 27.09.2022 (постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2024 у справі № 362/3405/23, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2024). Тому факт настання страхового випадку в розумінні ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на думку апелянта, виник лише після винесення відповідного судового рішення.

Відповідно до п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Тобто, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою визначається форма, зміст заяви про виплату страхового відшкодування та в якій вказано перелік документів, які додаються до такої заяви, не встановлено вимоги щодо подання разом з заявою про виплату страхового відшкодування судового рішення, зокрема у даному випадку постанови Київського апеляційного суду в справі № 362/3405/23 від 03.12.2024.

Враховуючи викладене, за висновками колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосував норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що позивач звернувся до ПАТ «HACK «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб лише 18.10.2024, тобто з пропуском визначеного положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річного строку для такого звернення, оскільки ДТП сталася 27.09.2022. Отже, обґрунтованим є висновок страховика про відмову в здійсненні страхового відшкодування.

Суд першої інстанції вірно зазначив й те, що неможливість подання судового рішення, у даному випадку постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2024 у справі № 362/3405/23, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2024, як поважності причини пропуску на звернення з заявою про виплату страхового відшкодування, - не є обов`язковим для реалізації права на подачу заяви про страхове відшкодування, оскільки закон не передбачає обов`язкового подання разом з такою заявою судового рішення, яким встановлено вину особи у вчиненні ДТП.

При цьому цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану ДТП, наступає незалежно від встановлення вини завдавача шкоди.

Подібний за змістом правовий висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 686/20281/21, від 17 квітня 2024 року в справі № 552/7011/22, від 24 квітня 2024 року в справі № 243/880/23.

З огляду на наведене, виходячи з того, що доказів звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди та доказів неправомірної відмови відповідача в здійсненні такої виплати матеріали справи не містять, судова колегія вважає вмотивованими висновки суду попередньої інстанції про те, що у відповідача не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Таким чином, наявні підстави для відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 130 000,00 грн.

Аналогічних правомірних висновків дійшов й місцевий господарський суд.

В свою чергу, з цих підстав, зважаючи на зазначені у цій постанові висновки по суті спору, судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта про те, що обставини встановлення вини ОСОБА_1 в ДТП 27.09.2022 позбавляли позивача своєчасно звернутись до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування.

Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження в межах заявлених позовних вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом 1-ої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/5792/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (Акціонерне товариство "Страхова компанія "Інго").

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Інго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/5792/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 у справі № 910/5792/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Страхова компанія "Інго".

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков