РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.02.2026Справа № 910/11304/25

За позовом Керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави;

до Державної служби геології та надр України (відповідач 1);

Товариства з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" (відповідач 2);

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсними результатів проведення аукціону, договору купівлі-продажу, спеціального дозволу.

Суддя Мандриченко О. В.

Секретар судового засідання Григоренко С. В.

Представники:

Від прокуратури: Скляр Д.Ю., прокурор, посвідчення №081781 від 13.08.2025;

Від відповідача 1: Сєдова П. І., в порядку самопредставнитва;

Від відповідача 2: Ковалевський Р.В., адвокат, ордер серії АІ №2042221 від 04.11.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Коломийської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 16.05.2024 № 228 "Про затверджено перелік ділянок надр, спеціальні дозволи на користування якими планується вставити на аукціон (електронні торги)" з продажу спеціальних дозволів на користування надрами в частині виставлення на аукціон Видинівського родовища у Коломийському районі Івано-Франківської області;

- визнати недійсними результати електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами Видинівського родовища, оформленого протоколом про результати аукціону № SUE001-UA-20240517- 27036;

- визнати недійсним договір від 18.06.2024 № 3/7-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідницько-промислова розробка корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислова розробка родовища) піску, гравію, піщано-галькового матеріалу Видинівського родовища, яка знаходиться у Коломийському районі Івано-Франківської області.

- визнати недійсним спеціальний дозвіл на користування надрами від 17.07.2024 № 5705, виданий Державною службою геології та надр України ТОВ "Доломіт Груп".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/11304/25; справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 07.10.2025.

30.09.2025 Державна служба геології та надр України подала до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

03.10.2025 Державна служба геології та надр України подала до господарського суду заяву про залучення до участі у справі Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 1.

06.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило закрити провадження у справі та відмовити у задоволенні позовних вимог.

07.10.2025 керівник Коломийської окружної прокуратури подав відповідь на відзив Державної служби геології та надр України на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 07.10.20.25 судом розглядалася заява Державної служби геології та надр України про залучення до участі у справі Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Судом відхилено зазначену заяву, оскільки вона не містить законодавчих обґрунтувань та заявником не надано суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства.

13.10.2025 керівник Коломийської окружної прокуратури подав відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" на позовну заяву.

20.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" подало заперечення на відповідь керівника Коломийської окружної прокуратури на відзив.

03.11.2025 Державна служба геології та надр України подала до господарського суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача 1.

У підготовчому засіданні 25.11.2025 судом розглядалася вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп", викладена у відзиві на позовну заяву, про закриття провадження у справі.

За змістом ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу; 4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; 5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

В обґрунтування цієї вимоги, заявник вказує, про непідсудність Господарському суду міста Києва даного позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Державної служби геології та надр України, який є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Проте з вказаним твердженням відповідача 2 суд не може погодитися, оскільки дані правовідносини є приватно-правовими, а відтак даний спір підвідомчий господарським судам, зокрема, Господарському суду міста Києва.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження в частині.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11304/25 до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 03.02.2026 представник Коломийської окружної прокуратури позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник Державної служби геології та надр України у судовому засіданні 03.02.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 03.02.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

03.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Наказом Державної служби геології та надр України (далі також - відповідач 1, Держгеонадра) від 16.05.2024 № 228 (далі також - наказ № 228) затверджено перелік ділянок надр, спеціальні дозволи на користування якими планується виставити на аукціон (електронні торги) з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, згідно з додатком № 1 до цього наказу.

Відповідно до додатку 1 до вказаного наказу на торги, крім іншого, виставлено Видинівське родовище у Коломийському районі Івано-Франківської області (п. 8 додатку 1 до наказу № 228).

У подальшому в електронній системі "ProZorro. Продажі" (https://prozorro.sale/auction/SUE001-UA-036) розміщено дані про аукціон з продажу спеціального дозволу на користування надрами - Видинівське родовище.

За результатами проведеного 06.06.2024 аукціону з продажу вказаного спеціального дозволу переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" (далі також - відповідач 2, ТОВ "Доломіт Груп"), з ціновою пропозицією 25 030 000,00 грн.

Вартість геологічної інформації - 6% ціни спеціального дозволу на користування надрами, що визначається на аукціоні (електронних торгах), відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 № 1075 "Про затвердження Методики визначення вартості геологічної інформації, отриманої за рахунок коштів державного бюджету" (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 836). Вартість пакету аукціонної документації - 72550 грн (з ПДВ).

Видинівське родовище розташоване на відстані 2,0 км на північний захід від с. Видинів Коломийського району Івано-Франківської області. Вид корисної копалини: гравій, піщано-гальковий матеріал, пісок. Вид користування надрами та строк, на який надається дозвіл: геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислова розробка, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислова розробка родовищ), 20 років. Замовником електронного аукціону є Державна служба геології та надр України.

Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону № SUE001-UA-036, сформованого 06.06.2024 о 13:31:02, аукціон відбувся та його переможцем визнано відповідача 2.

18.06.2024 між Держгеонадра та ТОВ "Доломіт Груп" укладено договір № 3/7-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промисловою розробкою родовища) гравію, піщано-галькового матеріалу, піску Видинівського родовища, яке знаходиться у Коломийському районі Івано-Франківської області.

Згідно відомостей, розміщених в електронній системі "ProZorro. Продажі", на момент пред`явлення позову статус вищезазначеного аукціону - "Завершений".

З інформації Державної служби геології та надр України від 18.08.2025 №6136/03-4/2-25 вбачається, що Держгеонадрами видано ТОВ "Доломіт Груп" спеціальний дозвіл на користування надрами від 17.07.2024 № 5705. Згідно ситуаційного плану Видинівське родовище гравій, піщано-гальковий матеріал, пісок площею 89,7 га контур цієї ділянки знаходиться у руслі ріки Прут.

Керівник Коломийської окружної прокуратури вказує, що видобування піску та гравію в руслах річок може призвести до значних негативних наслідків для навколишнього середовища та інфраструктури, зокрема, серед основних наслідків: зміна гідрологічного режиму річки, ерозія берегів, погіршення якості води, знищення місць існування водних організмів, а також руйнування інфраструктури, такої як мости та дороги. Видобуток піску та гравію може змінити русло річки, її глибину швидкість течії, що може призвести до затоплень, осушення прибережних територій, зміни ландшафту та вплинути на водопостачання, а видалення піску та гравію з русла річки може спричинити обвалення берегів, що призведе до втрати землі, руйнування прибережної інфраструктури та збільшення каламутності води, підвищення каламутності води, забруднення хімічними речовинами, а також зміни температури води, що негативно впливає на водних організмів, оскільки річкові русла та прибережні зони є важливими місцями існування для багатьох видів рослин і тварин, а видобуток може знищити ці місця, порушивши екологічний баланс.

З огляду на викладене, керівник Коломийської окружної прокуратури вважає, що Держгеонадра незаконно прийнято наказ від 16.05.2024 № 228 в частині затвердження переліку ділянок надр, спеціальні дозволу спеціальні дозволи на користування якими планується вставити на аукціон (електронні торги) з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема в частині, що стосується Видинівського родовища, що в подальшому призвело до проведення такого аукціону та продажу спеціального дозволу на користування надрами і як наслідок, такий наказ підлягає визнанню як незаконний, а результати електронного аукціону, договір купівлі-продажу, спеціальний дозвіл на користування надрами підлягають визнанню недійсними.

Відповідач 1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує що наказ від 16.05.2024 № 228 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, а електронний аукціон SUE001-UA-036, проведено повністю у відповідності з вимогами Порядку проведення аукціонів з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 993Є, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

ТОВ "Доломіт Груп", заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує на відсутність порушення інтересів держави внаслідок проведеного аукціону та укладення оспорюваного договору, з огляду на принцип здійснення судочинства, який презюмує необхідність наявності порушених прав та інтересів суб`єкта звернення.

Також відповідач 2 зазначає про відсутність з його боку порушення щодо обмежень встановлених Міндовкіллям у листі від 30.04.2024р. № 25/4-17/5690-24, а також інших норм водного, земельного та екологічного законодавства України, а у позові прокурором не зазначено жодних незаконних дій, які вчинило чи планує вчинити ТОВ "Доломіт Груп" на порушення обмежень встановлених Міндовкіллям у листі від 30.04.2024р. № 25/4-17/5690-24, а також норм водного, земельного та екологічного законодавства України, що беззаперечно вказує на безпідставність заявленого позову та відсутність порушення інтересів держави.

Крім того, відповідач 2 звертає увагу, що всі роботи на виконання п.2 (Проведення комплексу геологорозвідувальних робіт) Програми робіт з геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислова розробка родовищ) (неметалічні) гравію, піщано-галькового матеріалу, піску Видинівського родовища, проектуються за межами русла та прибережної захисної смуги річки Прут шириною 50 метрів, оскільки безпосередньо процес видобування, відповідно до Програми робіт, що є додатком до Угоди про користування надрами, планується після повного геологічного вивчення (проведення комплексу геологорозвідувальних робіт), отримання необідніх відповідно до законодавства документів, зокрема: проведення Оцінки впливу на довкілля, отримання земельної ділянки і т.д і лише з обмеженнями викладеними в особливих умовах спеціального дозволу.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Норма пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Водночас, згідно з положеннями частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166"б", від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі № 47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.

Прокурор, звертаючись з позовом до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягають інтереси держави, обґрунтовує необхідність їх захисту у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також має довести підстави для представництва, однією з яких є відсутність органу державної влади, до компетенції якого віднесенні повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Звертаючись з даним позовом до суду в інтересах держави, прокурор не визначив уповноваженим органом у спірних правовідносинах Державну службу геології та надр України, а зазначив її співвідповідачем, доводячи в межах даного спору порушення інтересів держави саме протиправними діями Держаної служби геології та надр України, яка не може одночасно бути і позивачем, і відповідачем у справі. Цим прокурор обґрунтував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, та наявність підстав для самостійного представництва інтересів держави.

Спірне матеріальне правовідношення - це об`єкт процесу в конкретній справі, а його суб`єктами є сторони (позивач та відповідач у справі, які мають протилежні юридичні інтереси).

Питання про існування/відсутність цього правовідношення, його зміст, а також про те, чи порушені в дійсності та в якій мірі права позивача, і чи повинен за це відповідати відповідач, підлягають вирішенню судом під час розгляду справи по суті. При цьому, як спірне правовідношення, так і його суб`єкти визначаються саме особою, яка подає відповідний позов до суду, в даному випадку прокурором. Тобто, спірним правовідношенням в процесуальному сенсі буде те правовідношення, яке сформулював прокурор.

Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор спірне матеріальне правовідношення визначив наступним чином:

- об`єкт процесу - наказ Держгеонадра від 16.05.2024 № 228 виданий Державною службою геології та надр України, як стверджує прокурор, з порушенням законодавства та як наслідок результат аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами - Видинівське родовище, проведеного Державною службою геології та надр України та договір укладений Державною службою геології та надр України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" і спеціальний дозвіл на користування надрами від 17.07.2024 № 5705, виданий Державною службою геології та надр України Товариству з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп", з порушенням закону;

- суб`єктами спірного правовідношення прокурор визначив Державу, як позивача, Державну службу геології та надр України та Товариство з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп", як відповідачів, один з яких є уповноваженим органом, до компетенції якого належить захист інтересів держави в сфері надрокористування.

За таких обставин, прокурор дотримався порядку, передбаченого частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки не повинен був попередньо повідомляти про наявне чи потенційне порушення інтересів держави та про звернення до суду орган державної влади, який визначений ним як "відповідач" саме тому, що прокурор стверджує про порушення саме цим органом законодавства у сфері його компетенції у спірному матеріальному правовідношенні.

В такому випадку, коли прокурор стверджує не про неналежне виконання Державною службою геології та надр України своїх обов`язків із захисту інтересів держави, а про порушення саме цим органом інтересів держави проведенням спірного аукціону та укладенням договору, цей орган - Державна служба геології та надр України апріорі (очевидно) не може бути позивачем, в особі якого прокурор мав би звернутись до суду за захистом інтересів держави. Відповідно, відсутня підстава повідомляти про вчинене правопорушення орган державної влади, який порушив інтереси держави у спірному матеріальному правовідношенні.

При цьому, варто зазначити, що частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" є не формальною, а є дієвою нормою з чіткою метою, а саме повідомити відповідний орган про стверджуване порушення не формально, а для спонукання цього органу відреагувати на це порушення та здійснити захист інтересів держави, що за обставин, які в цій справі доводить прокурор, є неможливим в особі Державної служби геології та надр України, яка не може виступати суб`єктом спірного правовідношення як позивач.

Підсумовуючи, суд виходить з того, що саме прокурор визначає і предмет, і суб`єктів спірного правовідношення, спрямованого на захист інтересів держави від осіб, яких прокурор визначив саме як порушників інтересів держави, в тому числі й компетентний орган спірного правовідношення. Тому, у прокурора відсутній обов`язок попередньо повідомляти відповідача-1 (порушника) про вчинене ним порушення та звернення до суду з позовом до нього.

Підхід щодо обов`язку сповістити орган державної влади про наявне чи потенційне порушення інтересів держави, який саме і припустився, на думку прокурора, порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, засвідчує надмірний формалізм, а також застосування частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без розумного обґрунтування, а також без доведення логіки та послідовності встановлених в ній процедур, яких має дотриматись прокурор.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що прокурор навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів та визначив Державну службу геології та надр України одним із відповідачів у справі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Доступ до безпечної питної води та санітарних послуг визнаний на міжнародному рівні частиною права на гідний рівень життя людини (ст.11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права).

Генеральна Асамблея ООН 28.07.2010 прийняла резолюцію, в якій визнається «право на безпечну та чисту питну воду та санітарію як право людини, що має істотно важливе значення для повноцінного життя та повного здійснення всіх прав людини (A/RES/64/292).

Статтею 4 Кодексу України про надра передбачено, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Статтею 20 Кодексу України про надра визначено, що для геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин, надра надаються у користування після одержання спеціального дозволу на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ). Дослідно-промислова розробка корисних копалин здійснюється з метою уточнення їх окремих гірничо-геологічних та інших параметрів, вибору раціональних методів видобування мінеральної сировини на підставі проекту цих робіт, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці. Видобуті під час дослідно-промислової розробки корисні копалини підлягають реалізації у загальному порядку.

Питання особливого захисту державних інтересів у сфері надрокористування порушено також у рішеннях Ради національної безпеки і оборони України від 19.03.2021 «Щодо стану справ у сфері надрокористування», та від 16.07.2021 «Про стимулювання пошуку, видобутку та збагачення корисних копалин, які мають стратегічне значення для сталого розвитку економіки та обороноздатності держави», Національній економічній стратегії на період до 2030 року.

Таким чином, законодавством закріплено принцип продажу права користування надрами на конкурентних засадах у формі відкритого конкурсу.

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України внесло пропозицію до Державної служби геології та надр України щодо включення Видинівського родовища, розташованої у Коломийському районі Івано-Франківської області з метою геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислова розробка родовищ) піску, гравію, піщано-галькового матеріалу, до переліку ділянок надр, дозволи на користування якими встановлюються на аукціон, за умови дотримання вимог водного законодавства, а саме: у тому числі, дотримання вимог статей 81, 87, 88, 89, 96 Водного кодексу України.

Статтею 81 Водного кодексу України встановлено, що до комплексу заходів щодо збереження водності річок і охорони їх від забруднення належить: 1) дотримання обмежень у використанні земель в межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, пляжних зон; 2) створення спеціалізованих служб по догляду за річками, прибережними захисними смугами, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані; 3) впровадження ґрунтозахисної системи землеробства з контурно-меліоративною організацією території водозбору; 4) здійснення агротехнічних, агролісомеліоративних та гідротехнічних протиерозійних заходів, а також створення для організованого відводу поверхневого стоку відповідних споруд (водостоки, перепуски, акведуки тощо) під час будівництва і експлуатації шляхів, залізниць та інших інженерних комунікацій; 4-1) запобігання евтрофікації та забрудненню водних об`єктів нітратами; 5) впровадження водозберігаючих технологій, а також здійснення передбачених цим Кодексом водоохоронних заходів на підприємствах, в установах і організаціях, розташованих у басейні річки; 6) створення гідрологічних пам`яток природи. З метою оцінки екологічного стану басейну річки та розробки заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів складається її паспорт у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено абз. 1 ст. 86 Водного кодексу України, на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов`язані з будівництвом гідротехнічних, лінійних та гідрометричних споруд, інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, поглибленням дна для забезпечення судноплавства, у тому числі експлуатаційне днопоглиблення (роботи, що проводяться з метою підтримання заданих навігаційних габаритів морських і внутрішніх водних шляхів, акваторій морських портів), видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), розчисткою русел річок, каналів і дна водойм, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Відповідно до ст. 87 Водного кодексу України, для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється. На території водоохоронних зон забороняється: 1) використання стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації; 3) скидання неочищених стічних вод, використовуючи рельєф місцевості (балки, пониззя, кар`єри тощо), а також у потічки. В окремих випадках у водоохоронній зоні може бути дозволено добування піску і гравію за межами земель водного фонду на сухій частині заплави, у праруслах річок за погодженням з обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр. Зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України. Виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад зобов`язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється органами, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель, і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно з ст. 4 Водного кодексу України, До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За умовами абз. 1-5 ст. 88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Абзацом 1 ст. 89 Водного кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

За приписами абз. 3 ст. 96 Водного кодексу України, забороняється здійснення проектів господарської та іншої діяльності без оцінки їх впливу на стан вод.

Як вбачається з листа Інституту географії Національної академії наук України № 01-03/127 від 21.07.2025, наданого у відповідь на запит прокуратури, Інститутом географії Національної академії наук України здійснено просторову прив`язку території с. Видинів Коломийського району Івано-Франківської області та його околиць зі схемою фізико-географічного районування, представленою в Національному атласі України. В результаті проведених досліджень встановлено:

1. У відповідності з даними, наведеними в Географічній енциклопедії України, площа водозбірного басейну р. Прут, яка протікає по території України та по кордону Молдови і Румунії становить 27,5 тис. кмІ. У відповідності з ст. 79 Водного кодексу України річки з площею водозбору від 2 тис. до 50 тис. кмІ належать до категорії середніх. Таким чином р. Прут належить до середніх річок.

2. В Українському законодавстві відсутнє чітке визначення терміну «Гірська річка», однак даний термін широко використовуються в науковій літературі. До гірських річок в умовах України відносять ті, які протікають в межах Карпат або Кримських гір та мають глибоко врізані V-подібні долини, значний ухил русла (понад 10 м/км), характеризуються стрімкою течією, частими (інколи катастрофічними) паводками, перманентними змінами конфігурації русла. Русловий алювій гірських річок представлений валунами та галькою. Прут бере початок на північних схилах Чорногірського хребта в Українських Карпатах. У верхній течії долина Пругу перетинає Полонинсько-Чорногірську, Вододільно-верховинську та Зовнішньокарпатську області Українських Карпат. Від витоку і до с. Делятин Івано-Франківської області річка має типово гірський характер. Вона знаходиться в межах Карпатських гір, має глибоко врізану -подібну долину шириною від 35 до 780 м, що на окремих ділянках переходить в ущелину, фрагментарно виражену заплаву, кам`янисте русло шириною 15-40 м. з швидкою течією. У середній течії (на схід від с. Делятин) Прут протікає в межах Передкарпатської височинної області, якій орографічно відповідає Передкарпатська височина з переважно рівнинним рельєфом. На цій ділянці долина річки розширюється до 2-5 км, набуває трапецієвидної форми. Заплава річки двостороння, шириною від 0,5 до 1,5 км. Русло звивисте, багаторукавне шириною 40 - 100 м. Зменшується ухил річки та швидкість течії. Разом з тим річка зберігає значний ерозійний потенціал, характеризується постійними перебудовами конфігурації русла, частими паводками. Таким чином, в середній течії р. Прут зберігає ознаки гірської та набуває деяких ознак рівнинної річки. В науковій та деякій нормативній літературі річки, що протікають в межах передгір`їв і поєдніють ознаки як гірських, так і рівнинних річок відносять до категорії передгірських. Зокрема, такий термін застосовується в тексті Постанови Кабінету міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Село Виднів Коломийського району Івано-Франківської області і його північно-західна околиця, в межах якої у відповідності з даними Коломийської окружної прокуратури знаходиться Видинівське родовище, у відповідності з фізико-географічним районуванням України розміщена в південно-східній частині Передкарпатської височинної області. Відрізок Черемошу в с. Виднів має ознаки передгірської річки. Враховуючи той факт, що у відповідності з фізико-географічним районуванням Передкарпатська височинна область є складовою гірського краю Українські Карпати, а також той факт, що у відповідності з п. 9 Постанови Кабінету міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та господарської діяльності в них» встановлення зовнішньої межі водоохоронних зон гірських і передгірських річок відбувається за єдиними критеріями, є всі підстави віднести р. Прут (включаючи її частину в районі Виднівського родовища, розміщеного на відстані 2,0 км на північний захід від с. Видинів) до категорії гірських річок.

3. Інститут географії НАН України не володіє достовірними даними щодо розміщення Виднівського родовища, а отже не може аргументовано оцінити належність його території до заплави, та русла р. Прут, водоохоронної зони та прибережної захисної смуги. Слід зазначити, що русло р. Прут в передгір`ях Карпат є дуже динамічним, постійно змінює просторову конфігурацію та рукавність в межах заплави. У випадку, якщо видобуток корисних копалин відбувається безпосередньо в руслі р. Прут або в межах прибережної захисної смуги, що належать до земель водного фонду згідно з положеннями статті 4 Водного кодексу України, -це суперечить положенням статті 86 Водного кодексу України, яка не передбачає видобуток піску, гальки і гравію в руслах гірських річок.

4. Інститут географії НАН України не має достовірних даних щодо оцінки рівня небезпеки для життя, здоров`я людей та стану довкілля діяльності ТОВ "Доломіт Груп" пов`язаної з видобуванням корисних копалин на території Видинівського родовища, оскільки не проводив дослідження з оцінки впливу на довкілля. Проведення таких досліджень є необхідним при організації видобутку корисних копалин в межах водоохоронних зон.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що Видинівське родовище знаходиться в руслі середньої ріки, звідки надрокористувачем здійснюється видобуток піску та гравію, що, згідно вимог вищенаведеного законодавства, заборонено в межах земель водного фонду.

Наявність застереження від Міндовкілля із визначенням умов включення Видинівського родовища до переліку ділянок надр, дозволи на користування якими виставляються на аукціон, без дотримання цих обмежень, не можна вважати як "врахування розташування цієї ділянки у водоохоронній зоні".

Як передбачено ч. 4 ст. 66 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки. Земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються у користування власникам спеціальних дозволів на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності (з автоматичним продовженням строку дії земельного сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами). Встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей здійснюється без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення.

Таким чином, частина площі Видинівського родовища знаходиться в межах русла і прибережної захисної смуги річки Прут та належить до земель водного фонду.

У відповідності з положеннями статті 4 Водного кодексу України землі, зайняті річками, а також прибережними захисними смугами вздовж річок належать до земель водного фонду.

Згідно з положеннями ст. 88 Водного кодексу України, З метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Отже, ширина прибережної захисної смуги для середніх річок, до яких належить р. Прут становить 50 метрів.

При цьому, статтею 88 Водного кодексу України та статтею 60 Земельного кодексу України регламентовано, що межі прибережних захисних смуг всіх без виключення водних об`єктів мають встановлюватися за окремими проектами передбаченому законом.

Однак таких проектів складено не було, матеріали справи їх не містять.

При цьому Інститут географії НАН України у вказаному вище листі зазначив, що не має достовірних даних щодо оцінки рівня небезпеки для життя, здоров`я людей та стану довкілля діяльності ТОВ "Доломіт Груп" пов`язаної з видобуванням корисних копалин на території Видинівського родовища, оскільки не проводив дослідження з оцінки впливу на довкілля. Проведення таких досліджень є необхідним при організації видобутку корисних копалин в межах водоохоронних зон.

У відповідності до вказаних норм, видобування корисних копалин на території Видинівського родовища зайнятої руслом річки Черемош та в межах прибережної захисної смуги, визначеної у відповідності з планом землеустрою, суперечить вимогам ст. 86 Водного кодексу України, яка не передбачає видобування піску, гальки і гравію в руслах гірських річок.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на викладене, Держгеонадра незаконно прийнято наказ від 16.05.2024 № 228 в частині затвердження переліку ділянок надр, спеціальні дозволу спеціальні дозволи на користування якими планується вставити на аукціон (електронні торги) з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема в частині, що стосується Видинівського родовища, що в подальшому призвело до проведення такого аукціону та продажу спеціального дозволу на користування надрами.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на організованих ринках капіталу, організованих товарних ринках, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами законодавства.

Згідно з наведеним у підпункті 4 частини 2 пункту 1 Порядку проведення аукціонів з продажу спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 993 (далі - Порядок) визначенням, договір купівлі-продажу дозволу - договір, який укладається між Держгеонадрами і переможцем аукціону.

Відповідно до пункту 6 Порядку рішення про проведення аукціону приймається Держгеонадрами з урахуванням вимог та строків, передбачених Кодексом України про надра.

У пункті 38 Порядку передбачено, що спори, пов`язані з проведенням аукціону, вирішуються в судовому порядку.

З огляду на те, що електронний аукціон з продажу спеціального дозволу на користування надрами Видинівського родовища, оформленого протоколом про результати аукціону № SUE001-UA-036 проведений із порушенням вимог законодавства та суперечить актам цивільного законодавства, суд дійшов висновку визнати результати електронного аукціону недійсними.

Так, при оцінці належності обраного прокурором способу захисту в даній частині позовних вимог судом прийнято до уваги, що в пункті 13 Порядку передбачено, що повторний аукціон оголошується протягом трьох робочих днів після визнання першого аукціону таким, що не відбувся, та проводиться через 15 календарних днів з дати розміщення оголошення про проведення повторного аукціону, включаючи день розміщення оголошення про аукціон в системі електронних торгів з продажу дозволів та на офіційному веб-сайті Держгеонадр. Другий повторний аукціон оголошується протягом трьох робочих днів після визнання повторного аукціону таким, що не відбувся, та проводиться через 15 календарних днів з дати розміщення оголошення про проведення другого повторного аукціону, включаючи день розміщення оголошення про аукціон в системі електронних торгів з продажу дозволів та на офіційному веб-сайті Держгеонадр.

Згідно з пунктом 22 Порядку переможцем вважається учасник, що подав найвищу цінову пропозицію за лот, у разі, коли ним зроблений щонайменше один крок аукціону, у випадках, передбачених пунктом 31 цього Порядку, - учасник з наступною за величиною ціновою пропозицією за умови, що ним зроблений щонайменше один крок аукціону, а у разі однакових цінових пропозицій - учасник, що подав її раніше.

Як вказувалося судом, за результатами проведеного 06.06.2024 аукціону з продажу вказаного спеціального дозволу переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп", з ціновою пропозицією 25 030 000,00 грн.

Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону № SUE001-UA-036, сформованого 06.06.2024 о 13:31:02, аукціон відбувся та його переможцем визнано відповідача 2.

Ураховуючи наведені фактичні обставини, суд дійшов висновку про доведеність прокурором наявності правових підстав для визнання результатів електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами Видинівського родовища, оформленого протоколом про результати аукціону № SUE001-UA-036.

Одночасно підлягає визнанню недійсним укладений за наслідками електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами Видинівського родовища, оформленого протоколом про результати аукціону № SUE001-UA-036, договір від 18.06.2024 № 3/7-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промисловою розробкою родовища) гравію, піщано-галькового матеріалу, піску Видинівського родовища, яке знаходиться у Коломийському районі Івано-Франківської області, а також спеціальний дозвіл на користування надрами від 17.07.2024 № 5705, виданий Державною службою геології та надр України Товариству з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 Суд відзначив, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє права на звернення до суду про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову про визнання недійсним договору закінчення (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Таким чином, пред`явлений прокурором позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо ефективності способу захисту, обраного прокурором, суд вказує наступне.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В статтях 6, 13 цієї Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, згідно з яким верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 910/14144/17 та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

А відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прокурором обрано ефективний спосіб захисту прав та законних інтересів.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 16.05.2024 № 228 " Про затвердження переліку ділянок надр, спеціальні дозволи на користування якими планується виставити на аукціон (електронні торги)" з продажу спеціальних дозволів на користування надрами в частині виставлення на аукціон Видинівського родовища у Коломийському районі Івано-Франківської області.

3. Визнати недійсними результати електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами Видинівського родовища, оформленого протоколом про результати аукціону № SUE001-UA-036.

4. Визнати недійсним договір № 3/7-24 від 18.06.2024 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідницько-промислова розробка корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислова розробка родовища) піску, гравію, піщано-галькового матеріалу Видинівського родовища, яка знаходиться у Коломийському районі Івано-Франківської області.

5. Визнати недійсним спеціальний дозвіл на користування надрами від 17.07.2024 № 5705, виданий Державною службою геології та надр України Товариству з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп".

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Доломіт Груп" (78360, Івано-Франківська обл., Коломийський р-н., с. Княже, вул. Грушевського, буд. 137, ідентифікаційний код 44966931) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (76604, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд. 11, ідентифікаційний код 03530483) судовий збір у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп.

7. Стягнути з Державної служби геології та надр України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 16, ідентифікаційний код 37536031) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (76604, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд. 11, ідентифікаційний код 03530483) судовий збір у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.03.2026.

Суддя О.В. Мандриченко