ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 911/2308/23 (911/654/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Васьковського О.В., Огородніка К.М.,

за участі секретаря судового засідання Громак О.В.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 - не з`явилася,

представник позивачки - не з`явився,

відповідач - ОСОБА_2 - не з`явився,

представник відповідача - Андреєв Микита Андрійович, (в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку за посиланням на офіційний вебпортал судової влади України vkz.court.gov.ua.)

арбітражний керуючий Приходько Дмитро Володимирович - не з`явився,

ОСОБА_3 - не з`явився,

приватний виконавець Лисенко Сергій Олексійович - не з`явився,

приватний нотаріус Леденьов Іван Сергійович - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку за посиланням на офіційний вебпортал судової влади України vkz.court.gov.ua.) касаційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області

від 05.02.2025

на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви)

та постанову Північного апеляційного господарського суду

від 22.09.2025

у складі колегії суддів: Козир Т.П. - головуюча, Сотнікова С.В., Отрюха Б.В.,

у справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача 1) Керуючого реструктуризацією боргів ОСОБА_1 - арбітражного керуючого Приходька Дмитра Володимировича

2) ОСОБА_3

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1) приватного виконавця Лисенка Сергія Олексійовича

2) приватного нотаріуса Леденьова Івана Сергійовича

про витребування земельної ділянки

в межах справи № 911/2308/23 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог

1. У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/2308/23 за заявою ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , боржник, позивач) про неплатоспроможність, провадження в якій відкрито ухвалою господарського суду Київської області від 14.02.2023.

2. 14.02.2024 до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якій позивачка просить суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку (кадастровий номер :03:006:6629, площа 0,0809 га), цільове призначення: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

3. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що вона набула право власності на земельну ділянку під час шлюбу із фізичною особою ОСОБА_3 , що є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках, та що вона не надавала своєї добровільної згоди на продаж земельної ділянки з кадастровим номером: :03:006:6629, площа: 0,0809 га, як і не надавала своєї добровільної згоди на передачу відповідачу в рахунок погашення боргу земельної ділянки із кадастровим номером :03:006:6629. Звернення стягнення та відчуження спірної земельної ділянки із кадастровим номером :03:006:6629, площею: 0,0809 га, належної на праві приватної власності позивачу відбулось без судового рішення, за яким звернено стягнення на спірну земельну ділянку по зобов`язаннях позивача.

4. На думку позивачки, відповідач є недобросовісним та набув майно безоплатно завдяки діям його адвоката в умовах реального конфлікту інтересів, будучи також представником приватного виконавця, що здійснив продаж вказаної земельної ділянки.

5. Позивачка вважає, що якби відповідач мав легітимну мету реалізації свого цивільного права, то він міг би отримати кошти в рахунок погашення боргу шляхом продажу іншого рухомого/нерухомого майна позивача, а не за рахунок спірної земельної ділянки.

6. Також позивачка наголосила, що початкова вартість земельної ділянки була вища, ніж та, за яку її придбав (отримав) відповідач.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

7. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири 16.07.2018.

8. Згідно пункту 1 Попереднього договору ОСОБА_1 у строк до 30.12.2018 р. зобов`язувалась передати у власність ОСОБА_2 з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру № 22, секція № 2, загальною площею 58,3 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці, площею 0,1002 га, кадастровий номер якої :03:006:0020, що знаходиться в АДРЕСА_4.

9. Згідно пункту 4 Попереднього договору на підтвердження намірів сторін ОСОБА_2 перерахував, а ОСОБА_1 отримала передоплату у вигляді авансу в розмірі 684 900 грн.

10. Згідно пункту 5 Попереднього договору Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця та сплатити компенсацію у розмірі 10% від суми авансового платежу.

11. Всупереч умовам Попереднього договору, ОСОБА_1 не передала у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу відповідну квартиру. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якому має знаходитися квартира, не побудований та не введений в експлуатацію, у зв`язку з чим ним було подано цивільний позов до ОСОБА_1 .

12. Києво-Святошинським районним судом Київської області, за результатами розгляду цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невиконання Попереднього договору ухвалено рішення від 28.12.2022 у справі № 369/18149/21, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сукупно 885 120, 66 грн. Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2024 у справі № 369/18149/21 стягнуто додатково 275 613,62 грн.

13. Щодо позивачки існує низка виконавчих проваджень, які 24.02.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лисенка С.О. об`єднано у зведене виконавче провадження № НОМЕР_2, зокрема: виконавче провадження ВП № 71132965 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 752/11456/21 від 22.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 346 197,61 грн.; ВП № 71138033 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/1750/22 від 22.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 боргу у розмірі 437 650,02 грн; ВП № 71138504 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/18149/21 від 22.02.2023 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (що є відповідачем у даній справі) боргу у розмірі 885 120,66 грн.

14. 27.02.2023 приватний виконавець Лисенко С.О. своєю постановою у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2 здійснив опис та арешт земельної ділянки, що належать позивачу на праві власності, а саме: земельна ділянка, кадастровий номер: :03:006:6629, площа: 0,0809 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

15. 01.03.2023 приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та направлено сторонам для ознайомлення. 04.03.2023 на відомі приватному виконавцю адреси боржника та стягувача було направлено копію листа з висновку про вартість об`єкта оцінки майна боржника, а саме: вищезгаданої земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:6629.

16. 09.04.2023, 11.05.2023 та 15.06.2023 земельні торги не відбулися, у зв`язку з чим лот виставлявся на повторні торги.

17. 16.07.2023 згідно з протоколом про результати земельних торгів № LSE001-UA-409 від 16.07.2023 торги (треті) з реалізації майна, а саме: земельна ділянка, кадастровий номер: :03:006:6629, площа: 0,0809 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику на праві власності (лот № 4, стартова ціна 595 000,00 грн.) не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

18. 18.07.2023 приватним виконавцем направлено листи стягувачам і запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.

19. 26.07.2023 до виконавця надійшла заява представника стягувача ОСОБА_2 про передачу нереалізованого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу.

20. 26.07.2023 на підставі протоколу про результати земельних торгів № LSE001-UA-409 від 16.07.2023 та заяви стягувача від 26.07.2023 приватним виконавцем винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

21. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.03.2024 № 369341027 за відповідачем зареєстровано 08.08.2023 право власності на земельну ділянку із кадастровим :03:006:6629, площею 0,0809 га, згідно свідоцтва про придбання майна на прилюдних торгів (аукціонів) від 08.08.2023.

Короткий зміст рішення місцевого суду

22. Рішенням Господарського суду Київської області від 05.02.2025 в задоволенні позову відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України 10 439 грн судового збору.

23. Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що за встановленими обставинами справи щодо спірного майна відбулася спеціальна процедура його продажу приватним виконавцем на прилюдних торгах і висновків щодо неналежного виконання продавцем та покупцем своїх взаємних зобов`язань у правовідносинах купівлі-продажу чи неналежного оформлення приватним виконавцем результатів проведеної процедури прилюдних торгів як способу вчинення правочину всупереч вимогам Закону України "Про виконавче провадження" чи положенням цивільного законодавства матеріали справи не містять.

24. Твердження позивачки про те, що відповідач є недобросовісним набувачем нерухомого майна (земельної ділянки) не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, адже вказане майно було придбано (отримано) відповідачем в межах процедури виконавчого провадження, з урахуванням положень чинного законодавства, що регулює відповідне питання.

25. У матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивачкою приватного виконавця та/чи кредитора (відповідача у даній справі) про те, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивача з її чоловіком. Крім того, існує законодавчо врегульований порядок вирішення питання щодо звернення стягнення на частку в праві спільної власності на неподільну річ, тому посилання позивачки на неправомірність вчинених дій щодо вказаної земельної ділянки у зв`язку з тим, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не заслуговують на увагу.

26. ОСОБА_1 могла скористатись своїм правом та оскаржити в судовому порядку дії/бездіяльність приватного виконавця шляхом подання скарги на його рішення/постанови/акти, дії/бездіяльність у виконавчому провадженні. Однак, з моменту відкриття виконавчого провадження (23.02.2023) до моменту отримання стягувачем постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (08.08.2023), та і в цілому до теперішнього моменту вона не оскаржувала в судовому порядку ані постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, ні постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ні акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ні дій/бездіяльності приватного виконавця в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

27. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 та ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) - залишено без змін;

стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України - 10 710 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

28. Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що твердження позивачки про те, що відповідач є недобросовісним набувачем нерухомого майна (земельної ділянки) не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки майно було набуте відповідачем в межах процедури виконавчого провадження, з урахуванням положень чинного законодавства.

29. Доводи позивачки про неврахування місцевим судом того, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.03.2023 у справі №369/4007/23 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки у позовній заяві позивач не посилався на вказані обставини, як на підставу позову, а згідно приписів статті 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

30. У матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивачкою приватного виконавця та/чи кредитора (відповідача у цій справі) про те, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивача з її чоловіком. Крім того, як зазначено вище, існує певний законодавчо врегульований порядок вирішення питання щодо звернення стягнення на частку в праві спільної власності на неподільну річ, тому посилання позивача на неправомірність вчинених дій щодо вказаної земельної ділянки у зв`язку з тим, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не заслуговують на увагу.

31. ОСОБА_1 могла скористатись своїм правом та оскаржити в судовому порядку дії/бездіяльність приватного виконавця шляхом подання скарги на його рішення/постанови/акти, дії/бездіяльність у виконавчому провадженні. Однак, з моменту відкриття виконавчого провадження (23.02.2023) до моменту отримання стягувачем постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (08.08.2023), та і в цілому до теперішнього моменту вона не оскаржувала в судовому порядку ані постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, ні постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ні акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ні дій/бездіяльності приватного виконавця в рамках зведеного виконавчого провадження НОМЕР_2.

32. Щодо доводів позивачки про те, що суд не мав приймати відзив відповідача з доданими до нього документами, оскільки його копія не була направлена третій особі - керуючому реструктуризацією боргів ОСОБА_1 - арбітражному керуючому Приходьку Д.В., а також не мав приймати пояснення приватного виконавця Лисенка С.О. з доданими до них доказами, оскільки вони не були направлені іншим учасникам процесу, то вказані доводи відхилені апеляційним господарським судом, оскільки прийняття вказаних відзиву/пояснень та доказів судом першої інстанції було спрямоване на повне, всебічне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи, а згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судам необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним, а надмірний формалізм при розгляді справи є порушенням права на справедливий судовий захист.

33. Заперечення позивачки на пункт 4 ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 у справі №911/2308/23 (911/654/24), в якому суд вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, в межах провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , апеляційним господарським судом відхилені, оскільки приписів частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

34. Твердження позивачки про незаконність протокольної ухвали Господарського суду Київської області від 08.05.2024 у справі № 911/2308/23 (911/654/24) (про оголошення перерви) та ухвалу Господарського суду Київської області від 20.11.2024 у справі № 911/2308/23 (911/654/24) (про відкладення розгляду справи) не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскільки вказані ухвали прийняті відповідно до статті 216 ГПК України.

35. Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до положень статей 170, 197 ГПК України ухвалою від 11.11.2024 повернув без розгляду заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасова С.О. від 07.11.2024 (вх. № 12528/24 від 07.11.2024) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції власними технічними засобами. Водночас, повернення вказаної заяви не є перешкодою у доступі до правосуддя та участі в судовому засіданні, оскільки представник позивача мав достатньо часу для подачі нової заяви, з додержанням статті 197 ГПК України.

36. Апеляційний господарський суд не встановив порушень норм процесуального законодавства при постановленні судом першої інстанції протокольної ухвали Господарського суду Київської області від 18.12.2024 у справі № 911/2308/23 (911/654/24) щодо повернення на стадію розгляду по суті справи та оголошення перерви у судовому засіданні.

37. Доводи скаржниці щодо незаконності ухвали Господарського суду Київської області від 24.03.2025 та ухвали Господарського суду Київської області від 26.03.2025 у справі № 911/2308/23 суд не розглядав, оскільки предметом апеляційного розгляду є судові рішення у справі № 911/2308/25 (911/654/24), а зазначені ухвали були прийняті судом першої інстанції в межах основного провадження у справі № 911/2308/23 про банкрутство ОСОБА_1 .

38. Щодо доводів позивачки про те, що визначення головуючого у справі № 911/2308/23 судді Лопатіна А.В. відбулось з істотним порушення закону, суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14.03.2024 позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було присвоєно Єдиний унікальний номер справи № 911/2308/23 (911/654/24) та переданої її для розгляду в межах справи про банкрутство № 911/2308/23 судді Лопатіну А.В. Тому справу розглянуто повноважним складом суду, визначеним відповідно до приписів чинного законодавства.

39. При відкритті апеляційного провадження було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 10 710,00 грн. за подання апеляційної скарги до винесення Північним апеляційним господарським судом постанови у справі, тому, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, вказана сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ

40. ОСОБА_1 29.10.2025 звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025, на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 у справі № 911/2308/23 (911/654/24).

42. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №911/2308/23 (911/654/24) було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Васьковський О.В., суддя - Огороднік К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2025.

43. Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2025 витребувано матеріали справи № 911/2308/23(911/654/24), відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою до надходження матеріалів справи до Верховного Суду.

44. 26.11.2025 на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на запит надійшли матеріали справи № 911/2308/23 (911/654/24).

45. Ухвалою Верховного Суду від 16.12.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 911/2308/23 (911/654/24) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025;

повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 відбудеться 10.02.2026 о 10 год. 45 хв;

надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 13.01.2026;

відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 до винесення судового рішення у справі № 911/2308/23 (911/654/24);

задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання дистанційно у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

46. Від представника ОСОБА_2 - адвоката Андреєва М.А. надійшов відзив касаційну скаргу, в якому представник відповідача просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

47. Відзив мотивовано тим, що уся позовна заява зводиться до того, що на думку ОСОБА_1 погашенням її боргу ОСОБА_2 шляхом передачі земельної ділянки були порушені права її чоловіка, ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_3 , який нібито є співвласником спірної земельної ділянки, не ініціював позов у цій справі і не є позивачем. Водночас, якщо стосовно спірної земельної ділянки і може бути спір, то він має бути між ОСОБА_3 як позивачем та ОСОБА_2 як відповідачем. ОСОБА_1 порушила умови договору, програла цивільну справу щодо стягнення грошових коштів з неї, була боржницею у виконавчому провадження, не виконала судові рішення, а тому була законно позбавлена майна, яке стало інструментом погашення її боргу.

48. Також у відзиві зазначено про помилково обраний позивачем спосіб захисту власних прав, оскільки У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (частина друга статті 366 ЦК України). Тільки кредитор співвласника може заявляти вимоги про переведення прав та обов`язків співвласника боржника. У разі, якщо відсутній правовий режим спільної власності стаття 366 ЦК України не застосовується

49. У судове засідання в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_2 - адвокат Андреєв М.А та надав свої пояснення і заперечення.

50. Позивачка ОСОБА_1 та її представник (Тарасов С.О.) в судове засідання не з`явилася, в режимі відеоконференції до судового засідання не доєдналися.

51. Верховний Суд враховує, що ухвалою від 16.12.2025 явку представників в судове засідання не визначав обов`язковою, а також попередив, що відповідно до частини п`ятої статті 197 ГПК України, пункту 5 розділу І Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву

52. Інші учасники провадження у справі у судове засідання повноважених представників не направили.

Про дату, час та місце розгляду касаційної скарги учасники справи були повідомлені належним чином.

53. Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про можливість розгляду справи, оскільки учасники справи були повідомлені про дату та час судового засідання заздалегідь, тому не були обмежені у можливості завчасно забезпечити явку особисто або за участю представників у визначену дату та час, явка представників сторін не була визнана обов`язковою.

54. Враховуючи положення Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX), Указу Президента України від 12.01.2026 № 40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.01.2026 № 4757-IX), Верховний Суд розглядає справу № 911/2308/23 (911/654/24) у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи ОСОБА_1 .

55. Скаржниця в обґрунтування підстав касаційного оскарження зазначає про порушенням норм процесуального права: статей 2-13, 18, 32, 36, 42, 73-80, 86, 113, 118, 165, 168-170, 236, 237 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права: статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статей 8, 9, 14, 41, 55, 129 Конституції України; статей 3, 5, 81, 131, 135, 137, 143, 153 Земельного кодексу України, статей 3, 12, 321, 328, 330, 331, 334, 346, 373, 378, 387, 388, 400 Цивільного кодексу України; частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"; частин п`ятої, шостої статті 13, частин четвертої, сьомої статті 15, частини першої статті 15-1 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

56. Також скаржниця звернула увагу на неврахування правових позицій Верховного Суду викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16; від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц; від 26.02.2019 у справі № 910/3507/18; від 05.06.2019 у справі № 911/100/18; від 10.12.2019 у справі № 902/844/18; від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц; від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19; від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16; від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16; від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 та постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18; від 10.12.2019 у справі № 902/844/18; від 21.07.2020 у справі № 5011-15/2551-2012; від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011 (913/45/20); від 26.05.2022 у справі № 924/1351/20 (924/914/20); від 17.01.2023 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21); від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23); від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

57. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

58. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

59. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятними касаційну скаргу щодо доводів скаржника, зазначених в пунктах 55, 56 описової частини цієї постанови.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Щодо застосування норм матеріального та процесуального права та мотивів прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги

60. Об`єктом розгляду у цій справі є постанова апеляційної інстанції та рішення місцевого суду (з урахуванням ухвал процесуального характеру), якими відмовлено у задоволенні позову про витребування з володіння відповідача на користь позивачки нерухомого майна.

61. Аналізуючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, оцінивши доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

62. Верховний Суд звертає увагу, що провадження у справі про неплатоспроможність є самостійним видом судового провадження, який характеризується особливим порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань неплатоспроможності, суб`єктного складу учасників, способів захисту учасників справи про неплатоспроможність, тривалістю судового провадження тощо.

63. Аналіз положень КУзПБ свідчить, що процедура неплатоспроможності - це спеціальна судова процедура, а норми Кодексу є такими, які під час їх зіставлення з нормами загальними повинні мати пріоритет застосування.

64. Тобто, з моменту порушення/відкриття щодо боржника справи про неплатоспроможність він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника і спеціальні норми КУзПБ мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ за участю боржника щодо інших законодавчих актів України.

65. За змістом преамбули КУзПБ одним із основних завдань провадження у справі про неплатоспроможність є відновлення платоспроможності фізичної особи.

66. За цих умов, завдання та цілі, які ставить перед собою провадження у справі про неплатоспроможність мають пріоритет у порівнянні з тими, які характерні для позовного провадження, що визначає своєю цілю відновлення порушених прав та інтересів особи (позивача), яка звернулася з позовом до суду за захистом своїх прав. Тобто, провадження у справі про неплатоспроможність не лише охоплює права конкретного кредитора чи боржника, а й мають враховувати права і інтереси інших кредиторів та учасників такого провадження.

67. Специфіка справ неплатоспроможності фізичної особи як судового провадження не можуть ігноруватися та залишатися поза увагою під час розгляду в межах цієї справи позовів за участю боржника, оскільки саме це дозволяє забезпечити реалізацію та виконання завдань, які ставить перед собою таке провадження.

68. Колегія суддів враховує, що через процедуру неплатоспроможності можливе задоволення сукупності вимог кредиторів боржника, яке відбувається за рахунок майнових активів боржника.

69. Водночас, максимальне задоволення вимог кредиторів перебуває у прямій залежності з відчуженням майнових активів боржника за найвищою ціною, яка може бути гарантована лише за умови забезпечення та урахування усіх необхідних умов для реалізації зазначеної мети.

70. У процедурах банкрутства суттєве значення має принцип судового нагляду, оскільки з моменту порушення щодо боржника справи про неплатоспроможність він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

71. Зазначений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження майна боржника, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Господарський суд у справах про неплатоспроможність має забезпечити як принцип рівності учасників процедури неплатоспроможності, баланс інтересів боржника і його кредиторів та інших заінтересованих учасників, так і справедливий розподіл майна боржника між кредиторами, що є особливістю процедур банкрутства.

72. Колегія суддів враховує, що позовні вимоги боржника, також і немайнові щодо визнання правочинів недійсними, можуть впливати на формування складу активів боржника з огляду на положення статті 42 КУзПБ, статті 216 ЦК України ((далі - ЦК України), (застосування наслідків з огляду на визнання правочину недійсним)), статті 388 ЦК України (витребування майна від добросовісного набувача після визнання договору недійсним, тобто такі позови можуть прямо вплинути на права кредиторів у справі про неплатоспроможність.

73. З огляду на зазначене, легітимною метою у випадку витребування під час процедури неплатоспроможності нерухомого майна від набувача такого майна на підставі частини першої статті 388 ЦК України можна вважати нагляд за дотриманням інтересів кредиторів щодо погашення їх вимог за рахунок збереженого майна боржника, а також інтересів боржника щодо відновлення його платоспроможності.

74. Водночас, значення віндикації від добросовісного набувача в межах провадження у справі про неплатоспроможність не може розглядатися лише як спосіб наповнення ліквідаційної маси боржника, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, презюмується.

75. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, який набув майно добросовісно, користується таким майном та здійснює належні заходи з метою його збереження та використання за призначенням.

76. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства, тому принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами.

77. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

78. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:

(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;

(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.

79. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

80. Також колегія суддів враховує, що критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:

- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

81. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.

82. Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

83. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

84. Частиною першою статті 321 ЦК України, яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

85. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

86. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача регулює стаття 388 ЦК України, відповідно до змісту якої:

- якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша цієї статті);

- майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті);

- якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя 3 цієї статті).

87. Аналіз зазначеної норми матеріального права свідчить про те, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих доказів. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

88. Законом передбачено захист прав добросовісних набувачів у разі придбання ними майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Саме законодавець визначив це безумовним правилом, закріпивши його у частині другій статті 388 ЦК України. Зміст зазначеного "обмеження віндикації" ґрунтується на авторитеті держави і суду, рішення якого як найважливіший акт правосуддя є обов`язковим до виконання на всій території України (див. статтю 124 Конституції України; принцип "res judicata").

89. Отже, зміст статті 388 ЦК України дає підстави для висновку про те, що підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову до добросовісного відповідача є продаж спірного майна у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

90. Відтак, з огляду на спірні правовідносини, у цьому випадку витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України є можливими лише у разі доведення позивачем того, що відповідачі є недобросовісними набувачами спірного майна.

91. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц). Наприклад, наявність оплати з боку добросовісного набувача за спірне майно, з огляду на зміст статті 388 ЦК України, не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна від добросовісного набувача.

92. Добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка немає права на його відчуження. Водночас така категорія як "добросовісність", яка належить до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), не може тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях.

93. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку.

94. Суд зазначає, що поширеним є підхід, відповідно до якого добросовісним набувачем є особа, яка в момент набуття майна не знала і не могла знати, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Натомість недобросовісний набувач на момент відчуження спірного майна достеменно знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на момент її відчуження не має права.

95. Основними критеріями, які визначають добросовісність/недобросовісність набувача майна є такі категорії, як "знав/не знав", "міг знати/не міг знати".

96. За загальним правилом, під поняттям "знав" необхідно розуміти не лише безпосередню обізнаність особи в тому, що вона набуває майно в суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Що ж до поняття "міг знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але, проявивши принаймні розумну обачність, міг знати про це.

97. Саме об`єктивні характеристики предмета, реалізованого з торгів/аукціону можуть враховуватися при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача у випадку придбання майна на торгах (наприклад, якщо майно містить стійкі заборони відчуження чи наявності прав третіх осіб, якщо ознака випливає з самого певного місцезнаходження земельної ділянки, як із землями водного фонду тощо). Юридичні характеристики - приналежність майна тому чи іншому суб`єкту, встановлення заборон на його відчуження тощо - не є такими об`єктивними характеристиками відповідного майна, які можна було б встановити при зовнішньому його огляді й відповідним чином врахувати. Тим більш, якщо жодної інформації щодо заборони продажу майна не існує; майно реалізується в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

98. Водночас, перевірити відсутність заборон та обмежень можуть саме державний виконавець та організатор торгів, а не їх учасник, який до того ж не має відповідних можливостей (зокрема, не має права знайомитися з матеріалами виконавчого провадження тощо).

99. Особа при купівлі майна має діяти обачно. Однак проста необачність не може виключати добросовісності особи, яка набуває майно через процедури, покликані упевнити її в правомірності відчуження. Продаж майна у порядку виконання судового рішення якраз і належать до числа таких процедур. Наслідки від помилок державних органів не можуть перекладатися на приватних осіб і безумовно свідчити про недобросовісність особи, яка придбала майно на торгах. Інший підхід нівелював би принцип правової визначеності та стабільності цивільного обороту, ставлячи добросовісного учасника обігу в залежність від дій організаторів торгів, які не перебувають під його контролем та покладав би невиправданий тягар на такого учасника.

100. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна необхідно враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч статті 388 ЦК України, а тому втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

101. До подібного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.06.2025 у справі № 638/17112/21. Так, колегія суддів зазначила, що завдяки "віндикаційному імунітету", який передбачений для майна, проданого чи переданого в порядку виконання судового рішення, досягається охорона прав добросовісної особи, яка набула майно, що було відчужене чи передане на виконання судового рішення, і стабільність цивільного обороту. Якщо майно продається чи передається на виконання судового рішення, то таке рішення набрало законної сили. Виконання судового рішення відбувається відповідно до закону про виконавче провадження. Відчужувачем є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою, виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно, відчужене чи передане в процесі виконання судового рішення.

102. Верховний Суд також враховує практику ЄСПЛ, яка застосовується як джерело права, а саме щодо такого:

- майном у значенні статті 1 протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003);

- у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. рішення у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011);

- необхідність виправити стару "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій державного органу влади. Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див. рішення у справі "МПП "Фортеця" проти України" від 11.06.2020);

- позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004).

103. ЄСПЛ у кожній ситуації, де має місце застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, досліджує, наскільки було дотримано державною владою справедливий баланс між інтересами суспільства і вимогами захисту приватних інтересів окремої особи. Встановлюючи наявність згаданої пропорційності, ЄСПЛ виходить з того, що втручання в право безперешкодного користування майном має супроводжуватися дотриманням "справедливої рівноваги" між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Зокрема, вимагається, щоб існувала розумна пропорційність між вжитими державою заходами щодо обмеження права власності та метою, на яку вони були спрямовані (див., зокрема, рішення ЄСПЛ у справі "Chassagnou and others v. France" від 29.04.1999).

104 Верховний Суд враховує, що у статті 1 Першого протоколу до Конвенції містяться три засади:

1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном;

2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права;

3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

105. Водночас, зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності:

1) законність вручання;

2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом);

3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

106. Лише при дотриманні всіх критеріїв "трискладового тесту" можна визнати втручання держави у права пропорційним, а отже, правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься".

107. Отже, для застосування положень статті 388 ЦК України визначальним є не лише питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатності чи неоплатності набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставин, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), але й законність вручання у мирне володіння майном, наявність легітимної мети (виправданість втручання загальним інтересом) та справедливої рівноваги між інтересами захисту права власності та загальними інтересами.

108. Тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору. Встановлення таких обставин безпосередньо впливає на рішення суду за наявності прямо встановленого вибуття спірного майна поза волею власника та набуття майна добросовісним набувачем за відплатним правочином, оскільки дозволить визначити чи є таке втручання пропорційним його меті.

Щодо розгляду касаційної скарги по суті

109. За змістом оскаржуваних судових рішень та встановлених судами обставин вбачається, що вибуття спірного майна від позивачки здійснювалося в порядку виконання судового рішення.

110. При цьому, скаржниця у порядку, встановленому положеннями статей 74, 76-77 ГПК України не довела, що в цьому випадку рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2022 у справі № 369/18149/21 не набрало законної сили.

111. Також скаржниця не надала доказів того, що виконання зазначеного судового рішення відбувалося не у відповідності до закону про виконавче провадження.

112. З матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено, що скаржниця оскаржувала дії виконавця або здійснену процедуру відчуження спірного нерухомого майна безпосередньо у самому відповідному виконавчому провадженні.

113. Тобто скаржниця жодним чином не спростувала висновки судів попередніх інстанцій про те, що в цьому випадку спірне нерухоме майно вибуло з її власності внаслідок виконання рішення суду у виконавчому провадженні відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

114. Колегія суддів звертає увагу, що доводи скаржниці про відсутність її волі на відчуження саме спірної земельної ділянки жодним чином не спростовує висновки судів попередніх інстанцій, оскільки відчужувачем у цьому випадку є не власник майна (оскільки майно продається не по волі власника), а особа, уповноважена державою - виконавець. Саме тому публічна складова відчуження (передання) майна власника має вирішальне значення і свідчить про те, що існують підстави для такого відчуження (передання), та, як наслідок, є підстави для набуття права власності на майно третьою особою, відчуженого чи переданого в процесі виконання судового рішення.

115. Верховний Суд звертає увагу, що Закон не позбавляє власника майна добровільно та самостійно виконати наявні у нього зобов`язання, а також самостійно погасити наявну заборгованість як до відкриття відповідного виконавчого провадження, так і в його межах.

116. До відкриття відповідного виконавчого провадження, боржник наділений правом самостійно визначати майно та порядок погашення наявної у нього заборгованості.

117. В цій справі доказів добровільного виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2022 у справі № 369/18149/21 скаржницею ні у виконавчому провадженні, ні в подальшому суду у цій справі, не надано, наявність боргу також не спростовано.

118. Верховний Суд звертає увагу, що провадження у справі про неплатоспроможність, без підтвердження належними та допустимими доказами наявності порушень, не може використовуватися з метою перегляду процедур та дій, які були вчинені відповідно до чинного законодавства та які призвели до порушення прав боржниці і перешкоджають погашенню наявної у неї заборгованості.

119. В такому разі провадження у справі про неплатоспроможність не переслідуватиме легітимну мету та призведе не лише до порушення порядку вчинення відповідних процедур в межах правил, встановлених Законом, але й до порушення прав осіб, які вчиняли відповідні дії відповідно до чинного законодавства України на момент їх вчинення.

118. Доводи скаржниці про неврахування правових позицій Верховного Суду викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16; від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц; від 26.02.2019 у справі № 910/3507/18; від 05.06.2019 у справі № 911/100/18; від 10.12.2019 у справі № 902/844/18; від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц; від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19; від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16; від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16; від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 та постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18; від 10.12.2019 у справі № 902/844/18; від 21.07.2020 у справі № 5011-15/2551-2012; від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011 (913/45/20); від 26.05.2022 у справі № 924/1351/20 (924/914/20); від 17.01.2023 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21); від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23); від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20 зазначеного вище не спростовують. Водночас колегія суддів враховує, що постанови зазначених скаржницею справах ухвалені за інших обставин, суб`єктного складу та правового регулювання правовідносин, які виникли між учасниками зазначених справ.

119. Також колегія суддів дійшла висновку про те, що оскарження скаржницею ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) є необґрунтованим та таким, що не спростовує законність та обґрунтованість прийнятих рішень судами попередніх інстанцій.

120. При цьому, Верховний Суд враховує, що зазначені рішення є процесуальними та такими, що не впливали на розгляд справи по суті. Водночас скаржниці було надано можливість не лише для висловлення власної позиції, доводів та заперечень, але й надано можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень по суті.

121. Інші доводи скаржниці, зазначені у касаційній скарзі, зводяться до оцінки та переоцінки доказів, необхідності дослідження та встановлення обставин справи, що відповідно до положень частин другої, третьої статті 300 ГПК України, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

122. Колегія суддів наголошує, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

123. З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

124. Відповідно до пункту другого частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

125. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 ГПК України).

126. Згідно з частиною другою статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

127. З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

128. Враховуючи положення статті 129 ГПК України та відмову у задоволенні касаційної скарги, сплата судового збору покладається на скаржника.

129. Ухвалою від 16.12.2025 Верховний Суд відстрочив ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 на ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 до винесення судового рішення у справі № 911/2308/23(911/654/24).

130. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент подачі касаційної скарги) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

131. За подання касаційної скарги на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункт 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" в редакції чинній на момент подання касаційної скарги).

132. Ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру становила 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, (підпункт 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" в редакції чинній на момент звернення з позовною заявою).

133. Отже, сума судового збору, що належала до сплати за подання касаційної скаргу у цій справі становить 14 280,00 грн. (з урахуванням коефіцієнту пониження ставки судового збору за подання касаційної скарги в електронній формі - 0,8).

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 300, 308, 309, 315, 317, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025, ухвали Господарського суду Київської області від 27.03.2024 (про відкриття провадження), від 08.05.2024 (про оголошення перерви), від 11.11.2024 (про повернення заяви без розгляду), від 20.11.2024 (про відкладення розгляду справи), від 18.12.2024 (про оголошення перерви) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 у справі № 911/2308/23 (911/654/24) - залишити без змін.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в дохід Державного бюджету України 14 280 (чотирнадцять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 копійок судового збору за подання касаційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді О.В. Васьковський

К.М. Огороднік