ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2026 р. Справа№ 910/7916/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025

у справі № 910/7916/25 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АП МАРІН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА"

про стягнення 109 862,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "АП МАРІН" (надалі також - позивач, ТОВ "АП МАРІН") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" (надалі також - відповідач, ТОВ "А-ВІРА", скаржник) про стягнення 109 862,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором перевезення № 11032025-1 від 11.03.2025, внаслідок чого виникла заборгованість за надані послуги у сумі 101 326,90 грн, за прострочення сплати якого нараховані пеня в розмірі 6344,05 грн, інфляційні втрати - 1577,25 грн та 3% річних - 613,94 грн.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АП МАРІН" заборгованість у розмірі 101 326 грн 90 коп., пеню - 6344 грн 05 коп., інфляційні втрати - 1577 грн 25 коп. та 3% річних - 613 грн 94 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що відповідачем у встановлений строк свого обов`язку зі сплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажів не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25 Товариство з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 року у справі № 910/7916/25 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Скаржник акцентує увагу на тому, що відповідач (Замовник) заперечував стосовно задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі за обставин невиконання позивачем (Перевізником) власного обов`язку в частині передачі Замовнику двох оригіналів 13 (тринадцяти) товарно-транспортних накладних, а саме: №1 від 19.03.2025; №2 від 19.03.2025; №221 від 12.03.2025; №222 від 12.03.2025; №223 від 12.03.2025; №224 від 12.03.2025; №225 від 12.03.2025; №226 від 12.03.2025; №233 від 13.03.2025; №234 від 13.03.2025; №235 від 13.03.2025; №236 від 13.03.2025; №237 від 13.03.2025.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.11.2025 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що заперечуючи факт отримання оригіналів ТТН, хоча дані ТТН були їм дійсно направлені, як було зазначено в суді першої інстанції, та надано відповідні докази цього, ТОВ «А-ВІРА», маючи також копії ТТН, оскільки були Замовником перевезень, зайняло неправильну та незаконну позицію, що за послуги з перевезення можна не платити.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7916/25.

Згідно з витягом повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 11.03.2025 за допомогою системи електронного документообігу Вчасно між Товариством з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" (за договором - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АП МАРІН" (за договором - Перевізник) було укладено Договір перевезення № 11032025-1, відповідно до п. 1.1 якого Перевізник зобов`язується від свого імені або від імені Замовника, за плату і за рахунок Замовника надати та/або організувати надання послуг перевезення автомобільним транспортом вантажів і інших матеріальних цінностей (надалі - вантаж), а Замовник оплатити вартість наданих послуг в порядку та на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до п. 1.7. Договору, надання послуг з перевезення підтверджується підписаним сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Факт прийняття Перевізником вантажу для перевезення підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними (п. 1.8. Договору).

У п. 3.1. Договору визначено, що оплата наданих Перевізником послуг здійснюється Замовником в національній валюті України гривні шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий/ поточний рахунок Перевізника в наступному порядку:

- 3.1.1. 80% вартості послуг оплачуються Замовником Перевізнику протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту підписання Сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та отримання Замовником від Перевізника усіх оригіналів документів, перелік яких наведено в п. 2.1.18. цього Договору.

- 3.1.2. 20% вартості послуг Замовник оплачує протягом 10 (десяти) робочих днів з дати реєстрації відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних за умови її належного оформлення. Податкова накладна повинна бути зареєстрована виключно в електронній формі та у порядку, визначеному законодавством України, з накладенням електронного підпису уповноваженої особи Перевізника.

- 3.1.3 Оплата вартості послуг, пов`язаних з оформленням та отриманням Перевізником супроводжуючих дозвільних та сертифікаційних документів, у попередньо погодженому Сторонами розмірі згідно з Додатковою угодою до цього Договору, здійснюється протягом 10 (десяти) робочих днів з дати отримання документів, що підтверджують фактичні витрати Перевізника.

Відповідно до п. 3.2. Договору, загальна сума цього Договору визначається як загальна вартість послуг, наданих Замовнику, згідно з Актами наданих послуг, оформлених у відповідності до умов цього Договору.

Датою оплати вартості наданих послуг вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Перевізника (п. 3.3. Договору).

На виконання умов договору, позивач надав послуги по перевезенню пшениці за наступними маршрутами: с. Старі Маяки, Одеська обл. - м. Одеса, Одеська обл. та с. Старі Маяки, Одеська обл. - с. Визирка, Одеська обл. на суму 99608,30 грн з ПДВ, що підтверджується товарно-транспортними накладними №221 від 12.03.2025, №222 від 12.03.2025, №223 від 12.03.2025, №224 від 12.03.2025, №225 від 12.03.2025, №226 від 12.03.2025, №233 від 13.03.2025, №234 від 13.03.2025, №235 від 13.03.2025, №236 від 13.03.2025, №237 від 13.03.2025, а також підписаним сторонами без будь-яких зауважень Актом здачі-прийнятті робіт (надання послуг) №356 від 13.03.2025 з доповненням до акту від 13.03.2025.

Крім того, позивачем, згідно з умовами пп. 3.1.2. Договору, надано податкову накладну №106 від 13.03.2025 з квитанцією про її прийняття та реєстрацією 03.04.2025.

Також позивач надав послуги по перевезенню пшениці за маршрутом: с. Міняйлівка, Одеська обл. - м. Чорноморськ, Одеська обл. на суму 21718,60 грн. з ПДВ, що підтверджується: товарно-транспортними накладними №1 від 19.03.2025, №2 від 19.03.2025 та підписаним сторонами без будь-яких зауважень Актом здачі-прийнятті робіт (надання послуг) №391 від 20.03.2025 з доповненням до акту від 20.03.2025; податковою накладною №134 від 20.03.2025 з квитанцією про її прийняття та реєстрацією 15.04.2025.

Однак, відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов`язань надані позивачем послуги оплатив частково в розмірі 20 000,00 грн.

30.05.2025 позивач за допомогою системи електронного документообігу ВЧАСНО надіслав відповідачу претензію за вих. № 129/25 про сплату заборгованості за Договором перевезення № 11032025-1 від 11.03.2025, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення.

З огляду на викладене, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за надані за договором послуги по перевезенню вантажу в сумі 101326,90 грн, а також нарахованих за прострочення виконання зобов`язань з оплати наданих послуг пені в розмірі 6344,05 та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат у сумі 1577,25 грн, 3% річних - 613,94 грн.

Відповідач подав відзив на позову заяву, в якому не заперечує щодо укладання між сторонами Договору перевезення № 11032025-1 від 11.03.2025, підписання актів здачі-прийнятті робіт (надання послуг) № 356 від 13.03.2025, №391 від 20.03.2025, проте вказує, що строк для оплати наданих послуг не настав, оскільки позивач до цього часу не передав відповідачу по два оригінали товарно-транспортних накладних, підписаних водієм Перевізника та завірені печаткою Перевізника з відміткою Вантажоодержувача про отримання вантажу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога», перебування членів колегії суддів на лікарняному, у відпустках та інші чинники.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи окремо та в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг з перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата( ч.1 ст.916 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як убачається з матеріалів справи позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення вантажів на загальну суму 121 326,90 грн, які відповідачем оплачені частково, на суму 20 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що у спірний період позивачем були надані відповідачу послуги з перевезення вантажів, що підтверджується відповідними актами та ТТН, що свідчить про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами правочином. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, з урахуванням наявних в матеріалах справи документів, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо здійснення оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажів є таким, що настав.

Твердження скаржника щодо не направлення товарно-транспортних накладних не відповідає дійсності, адже ТОВ «АП МАРІН» надає послуги з перевезення, як ТОВ «А-ВІРА» так і ТОВ «АР КОМ» (обидва товариства знаходяться за однією і тією ж самою адресою, а саме: 03186, Україна, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Антонова, будинок, 15а, мають одного і того ж власника ОСОБА_1 , а також одного і того ж менеджера, що працював з ТОВ «АП МАРІН»).

Як вказує позивач у відзиві на апеляційну скаргу, та не спростовано скаржником, що ТТН для ТОВ «А-ВІРА» за вказівкою менеджера, як ТОВ «А-ВІРА так і ТОВ «АР КОМ» направлялись Новою поштою на ТОВ «АР КОМ» про що свідчать відповідні експрес-накладні, які направлені разом з відповіддю на відзив в суд першої інстанції.

На переконання колегії суддів, заперечуючи факт отримання оригіналів ТТН, відповідач намагається уникнути виконання своїх зобов`язань за Договором перевезення № 11032025-1 від 11.03.2025.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тому колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 101326,90 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1577,25 грн інфляційних втрат за травень 2025 року та 613,94 грн 3% річних, розрахованих окремо за кожним актом здачі-прийнятті робіт (надання послуг) № 356 від 13.03.2025, №391 від 20.03.2025 за загальний період прострочення з 18.04.2025 по 24.06.2025.

Судом установлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст.610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно, є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно із ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, за відсутності контррозрахунку відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені на суму 6344,05 грн також розрахованої окремо за кожним актом здачі-прийнятті робіт (надання послуг) № 356 від 13.03.2025, №391 від 20.03.2025 за загальний період прострочення з 18.04.2025 по 24.06.2025, колегія суддів зауважує наступне.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п. 4.1. Договору встановлено, що у випадку порушення Замовником строків оплати наданих послуг, він зобов`язаний сплатити Перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Як установлено судом, відповідачем у встановлений строк свого обов`язку зі сплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажів не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню.

За висновками колегії суддів, долучений позивачем до позовної заяви розрахунок пені за договором є арифметично вірними, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 6344,05 грн пені.

Підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхиляються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7916/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "А-ВІРА".

4. Матеріали справи № 910/7916/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич