ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2026 р. Справа № 911/378/17 (911/2388/25)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства "Управління житлово-комунального

господарства", Київська область, м. Славутич

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Максі", м. Славутич

про стягнення 100391,00 грн.

В межах провадження у справі № 911/378/17 про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/378/17 за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою суду від 06.07.2017 р.

Наразі триває процедура санації Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства".

25.07.2025 р. до суду надійшла позовна заява Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про стягнення 100391,00 грн. з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Максі".

Ухвалою господарського суду від 14.08.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2388/25, в межах провадження у справі № 911/378/17 про банкрутство Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження; роз`яснено відповідачу, що відзив на позовну заяву подається до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження (частина перша статті 251 ГПК України); встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до частини сьомої статті 252 Господарського процесуального кодексу України; запропоновано позивачу у строк до п`яти днів з дня отримання відзиву подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу заперечення у порядку, передбаченому статтями 166, 167, 251 Господарського процесуального кодексу України; зобов`язано учасників справи всі заяви, пояснення, клопотання, заперечення у справі викладати в письмовій формі (частина друга статті 169 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою господарського суду від 03.11.2025 р. розгляд справи по суті призначено на 26.11.2025 р., викликано в судове засідання відповідача, визнано його явку у судове засідання обов`язковою.

24.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою господарського суду від 26.11.2026 р. розгляд справи по суті відкладено на 14.01.2026 р.; викликано у судове засідання відповідача, визнавши його явку у судове засідання обов`язковою; роз`яснено відповідачу, що він зобов`язаний повідомити про причини своєї неявки, а також те, що у випадку його неявки у судове засідання, суд може провести засідання за відсутності представника відповідача та розглянути справу за наявними у ній доказами; зобов`язано учасників справи всі заяви, пояснення, клопотання, заперечення у справі викладати в письмовій формі (частина друга статті 169 Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 14.01.2026 р. оголошено перерву на 04.02.2026 р.

30.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшли додаткові пояснення та заява про зменшення розміру позовних вимог.

У судове засідання 04.02.2026 р. з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог). Уповноважений представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час даного судового засідання був повідомлений належним чином ухвалами суду.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до частини дев`ятої ст. 165, частини другої ст. 178 та частини третьої ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Так, судом розглянуто заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог. Як зазначає позивач, зменшення розміру заявлених вимог зумовлено здійсненням перерахунку суми пені, нарахованої у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати спожитої теплової енергії та гарячої води.

Відповідно до п. 2 частини другої ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оцінивши зміст поданої заяви та враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, реалізація якого спрямована на уточнення предмета спору та не порушує прав інших учасників справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для її прийняття.

Крім того, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства", яке подало позов до суду, є виконавцем послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), зокрема, у будинках житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Славутича.

Відповідно до Статуту Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" (надалі - Позивач, КП "УЖКГ") створене з метою надання послуг зі здійснення діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам та надання послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, у порядку, встановленому законодавством; задоволення потреб ринку у наданні послуг (робіт, продукції) власного виробництва; забезпечення економічних та соціальних інтересів Підприємства за рахунок отриманого прибутку; участі у ринкових взаємовідносинах та одержання прибутку на основі задоволення потреб громадян, колективних, державних і інших підприємств у виробництві продукції і товарів, виконання робіт та послуг у сферах, що обумовлені предметом діяльності Підприємства.

В той же час відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто-Максі") згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, є власником квартири 4 в житловому багатоквартирному будинку м. Славутич, Московський (перейменовано Поліський) квартал, будинок 1 та відповідно є співвласником багатоквартирного будинку.

Як вказує позивач, квартира 4 забезпечена технічною можливістю фактично отримувати/споживати комунальні послуги, так як будинок АДРЕСА_1 підключений до загальноміських систем з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Позивач (КП "УЖКГ") також вказує, що такі послуги в зазначеному будинку в опалювальний період надаються постійно за тарифами, які встановлені уповноваженими органами, таким чином, об`єкт забезпечується відповідними послугами, а власники будинку є їх споживачами та зобов`язані сплачувати за спожиті послуги.

Згідно з частиною першою ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Позивач зазначає, що раніше відносини, які виникали у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини щодо надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії та природного газу споживачам у житлових, садибних, садових і дачних будинках регулювалися Законом України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV.

На виконання вимог зазначеного Закону позивачем було розроблено проєкт договору про надання житлово-комунальних послуг, однак укласти відповідний договір з відповідачем не виявилося можливим, оскільки останній, попри фактичне споживання житлово-комунальних послуг, ухилився від його укладення.

Наразі ж відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII.

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII передбачено нову класифікацію житлово-комунальних послуг, нові моделі договірних відносин, затверджені відповідні правила надання послуг та методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.

Відповідно до частини першої ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно частини п`ятої ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Про нові моделі договірних відносин та порядок переходу повідомлено споживачів міста, шляхом розміщення інформації на офіційному веб-сайті виконавця послуги та шляхом розміщення повідомлення на інформаційних стендах будинків, відповідно до вимог частини п`ятої ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII.

Як вказує позивач, співвласниками багатоквартирного будинку Поліського кварталу, 1, не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин, тому споживачі будинку приєдналися до умов публічного договору приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії та постання гарячої води з виконавцем.

Водночас споживач (відповідач) не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору.

Так, позивач, як підприємство, що надає послуги з постачання теплової енергії, у період з лютого 2018 року по травень 2025 року безперервно забезпечував об`єкт відповідача тепловою енергією та гарячою водою за встановленими тарифами, при цьому відповідач не відмовлявся від отримання послуг і не подавав претензій щодо їх якості чи відсутності.

При цьому, як зазначає у позовній заяві позивач, ним були сформовані та надані відповідачу рахунки за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, втім споживач (відповідач) не виконав свої обов`язки щодо сплати за надані послуги за період з лютого 2018 року по травень 2025 року, тому у нього виникла заборгованість за спожиті послуги, яка станом на дату подання позову склала 59 929,48 грн.

Крім того, оскільки відповідач не виконав зобов`язання щодо оплати вартості послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, то позивач, скориставшись наданим йому правом, нарахував відповідачу за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати у сумі 27 654,08 грн., три відсотки річних у сумі 5 812,40 грн. та пеню у сумі 6 995,07 грн. (зменшено до 311,81 грн.) від простроченої суми заборгованості.

Позивач також вказує, що він намагався врегулювати спір в досудовому порядку, тому направляв Товариству з обмеженою відповідальністю "Авто-Максі" вимогу № 01.04/1926 від 27.11.2023 р. про сплату заборгованості. Вимога була направлена відповідачу за останнім відомим місцем реєстрації, однак відповіді на даний час позивач не отримав, заборгованість залишилась непогашеною.

Отже, оскільки на теперішній час вказана сума заборгованості не оплачена відповідачем, позивач, скориставшись наданим йому правом, звернувся до суду з позовом.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, відзиву на позов не надіслав, належних та допустимих доказів, які б спростовували викладені позивачем обставини суду не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями частини першої ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною першою ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Спірні правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води та фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з постачання теплової енергії та гарячої води є відносинами у сфері надання послуг.

Так, відповідно до положень частини першої ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Правовідносини щодо надання послуг саме з постачання теплової енергії та гарячої води регулюються, зокрема Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України "Про теплопостачання", Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 р., Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р. та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері.

Відповідно до положень частини першої ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

У статті першій Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено ключові терміни, що застосовуються в цьому законі, із наданням їх визначень та характеристик.

Так, у вказаній статті визначено, що виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору (п. 2 частини першої ст. 1 Закону); індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 частини першої ст. 1 Закону); колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги (п. 9 частини першої ст. 1 Закону); споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач (п. 13 частини першої ст. 1 Закону); управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб (п. 14 частини першої ст. 1 Закону).

Статтями 7-8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в свою чергу, визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком індивідуального споживача є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, а також оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідним договором, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно, безперервно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

У позовній заяві позивач (виконавець комунальних послуг) просить суд стягнути з відповідача (споживача) заборгованість за надання відповідних послуг з постачання гарячої води та теплової енергії.

Частиною першою та другою ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Так, згідно з положеннями частини першої ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

У відповідності до вимог частини четвертої ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.

Згідно з положеннями частини першої ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови, що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; колективний договір, що укладається від імені та за рахунок багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.

Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначених цією частиною, за кожним видом комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії).

Положеннями ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" також встановлені права та обов`язки споживача теплової енергії і, зокрема, обов`язок своєчасного укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Крім того, згідно положень ст. 319, ст. 322 ЦК України, власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відтак, відповідач, як власник житлового приміщення, зобов`язаний нести витрати на утримання житлового приміщення (у розмірі своєї частки), в тому числі і щодо сплати послуг з постачання теплової енергії та гарячої води (які надавались йому позивачем та які були прийняті/отримані відповідачем).

Договір з постачання теплової енергії та гарячої води містить також елементи договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Як вже було вказано вище, постачання теплової енергії/гарячої води є видом житлово-комунальних послуг, що надаються мешканцям певної адміністративно-територіальної одиниці і на ці правовідносини поширюється Закон України "Про житлово-комунальні послуги". Цим Законом, зокрема, передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" свідчать про обов`язковість договору щодо житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість споживача відмовитись від укладання договору (за виключенням випадків, встановлених законом, та у порядку, встановленому законом), зокрема договору про постачання теплової енергії. За таких обставин прийняття оферти виконавця послуг з постачання теплової енергії може бути у вигляді мовчання.

До того ж, згідно пунктів 1-2, 4 Правил користування тепловою енергією № 1198 взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначаються і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

З вищенаведеного слідує, що споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення договору. Споживач не звільняється від оплати отриманих ним житлово-комунальних послуг при наявності або відсутності договору (крім випадків визначених законом).

Згідно з п. 5 частини другої ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", абзацу п`ятого п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 р. № 1198 споживач зобов`язаний сплачувати вартість наданих комунальних послуг.

Згідно положень частини першої ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до частини першої ст. 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вказана норма узгоджується зі ст. 67 ЖК України, в якій зазначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Абзацом 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до абз. 2 частини третьої ст. 24 Закону України "Про теплопостачання", абз. 1 п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 р. № 1198 споживач зобов`язаний додержуватись вимог договору та нормативно-правових актів.

Пунктом 35 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ від 21.08.2019 р. № 830 закріплено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 25.03.2019 р. у справі № 910/12510/17 викладено правовий висновок, відповідно до якого: "укладення договору з теплопостачання відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період".

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі № 7128916/17-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 р. у справі № 750/12850/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 р. у справі № 642/2858/16, у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 р. у справі № 6-2951цс15).

У постанові Верховного Суду від 13.11.2019 р. у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18) також встановлено, що факти відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не можуть бути підставою для звільнення споживача від їх оплати. Так, згідно з положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Тобто відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг, а тому відсутність між сторонами договірних зобов`язань не звільняє споживача від сплати за надані житлово-комунальні послуги.

Отже, навіть за відсутності договору, при належному підтвердженні матеріалами справи факту постачання теплової енергії/гарячої води споживачу, останній не звільняється від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію та/або гарячу воду.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії/гарячої води, спожитої у будівлі, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".

З огляду на вищевказане, враховуючи, що в даному випадку відповідач спожив надані позивачем у період з лютого 2018 року по травень 2025 року послуги на суму 59 929,48 грн., що не спростовано жодними доказами, відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати таких послуг.

За приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно з приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з положеннями частини першої та другої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до частини другої ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин третьої та четвертої ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту належної оплати за спожиті послуги закон покладає на боржника.

Частиною першою ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина друга ст. 74 ГПК України).

Так, позивачем було надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується копіями рахунків-фактур про використану теплову енергію, гарячу воду у період з лютого 2018 року по травень 2025 року на суму 59 929,48 грн. (копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до бухгалтерської довідки позивача заборгованість відповідача станом на 16.07.2025 р. становить 59 929,48 грн. (копія міститься в матеріалах справи).

Таким чином, згідно наданих позивачем доказів борг відповідача перед позивачем за поставлену та спожиту теплову енергію та гарячу воду становить 59 929,48 грн.

Відповідачем доказів сплати зазначеної заборгованості не надано, наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовано.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується поданими позивачем доказами та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 59 929,48 грн. боргу за надані у період з лютого 2018 року по травень 2025 року послуги з постачання теплової енергії та гарячої води є обґрунтованою і доведеною, а тому підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 5 812,40 грн. 3% річних та 27 654,08 грн. інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою ст. 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2023цс15).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга ст. 625 ЦК України).

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, він, на вимогу позивача, повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем вимог в частині інфляційних втрат, судом встановлено, що відповідний розрахунок позивачем здійснено не вірно.

Відповідно до розрахунку суду інфляційні втрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення виконання грошового зобов`язання в межах періоду здійснення розрахунку позивачем, становить 27 478,78 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем вимог в частині 3% річних, з урахуванням наведеного періоду нарахування, судом встановлено, що відповідний розрахунок здійснено вірно, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 812,40 грн. 3% річних.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 311,81 грн. пені (з урахуванням заяви про зменшення розміру нарахованої пені), суд зазначає таке.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 611 цього ж кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 40 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 830 від 21.09.2019 р., у разі несвоєчасного здійснення платежів за послуги споживач сплачує пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

У п. 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 р. та у п. 45 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води від 01.11.2021 р. передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу.

Частина шоста ст. 232 ГК України (що діяла на момент існування спірних правовідносин) встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Це означає, що навіть якщо договір передбачає нарахування пені за кожен день прострочення, то після шести місяців від дати, коли зобов`язання мало бути виконане, нарахування пені припиняється.

Відтак, у договорі не передбачено інший строк нарахування пені, ніж той, який вказаний у частині шостій ст. 232 ГК України, що кореспондується із положеннями наведеної норми та принципом свободи договору.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, здійсненого позивачем, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено невірно.

Відповідно до розрахунку суду пеня, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення виконання грошового зобов`язання в межах періоду здійснення розрахунку позивачем, становить 308,46 грн.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, враховуючи, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на момент ухвалення рішення не погашена, її розмір підтверджується наданими позивачем доказами та не спростований відповідачем, а також перевіривши наведені позивачем розрахунки та здійснивши їх перерахунок, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 59 929,48 грн. основного боргу, 308,46 грн. пені, 5 812,40 грн. 3 % річних та 27 478,78 грн. інфляційних втрат. У решті вимог позову слід відмовити.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, покладаються судом на сторін, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Максі" (07101, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Славутич, Дніпровський квартал, буд. 7, кв. 109; ) на користь Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" (07100, Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 8; ) 59 929 (п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 48 коп. заборгованості, 5 812 (п`ять тисяч вісімсот дванадцять) грн. 40 коп. 3 % річних, 27 478 (двадцять сім тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 78 коп. інфляційних втрат, 308 (триста вісім) грн. 46 коп. пені та 3 021 (три тисячі двадцять одну) грн. 94 коп. судового збору.

3. В іншій частині в задоволені позову відмовити.

4. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 25.02.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін