ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/3268/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи (за первісним позовом):

позивача - приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" - адвоката Шатарської Т.Н. (дов. від 25.11.2025 № 25/11-19),

відповідача - акціонерного товариства "Банк Альянс" - адвоката Башарова В.Є. (дов. від 03.07.2024 № 50); адвоката Качмара О.Й. (ордер АА № 1944147 від 09.07.2025); адвоката Шабаровського Б.В. (ордер АА № 1498576 від 04.12.2024),

третьої особи на стороні позивача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - не з`явилися,

третьої особи на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства "Банк Альянс" (далі - Банк)

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 (головуючий суддя Бойко Р.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 (головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Пономаренко Є.Ю., Кравчук Г.А.)

у справі № 910/3268/22

за позовом приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - Компанія)

до Банку,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі" (далі - Товариство),

про стягнення 1 717 000 000,00 грн та

за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Товариства

до: 1) Компанії,

2) Банку

про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.07.2025 № 32.2-01/1383 у зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/3268/22, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і Власов Ю.Л.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 21.08.2025 № 32.2-01/1948 у зв`язку з відпусткою судді Власова Ю.Л. та запланованою відпусткою судді Бенедисюка І.М., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/3268/22, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Колос І.Б. і Малашенкова Т.М.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 05.12.2025 № 32.2-01/2995 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/3268/22, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Малашенкова Т.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася до суду з позовом до Банку про стягнення 1 717 000 000,00 грн за банківською гарантією від 07.09.2021 № 11122-21/1 (далі - Банківська гарантія).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством як принципалом своїх зобов`язань за Договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 1196-01024 від 18.07.2019 (далі - Договір), у зв`язку з чим відповідач як банк-гарант повинен виплатити позивачу-бенефіціару суму Банківської гарантії. Розмір позовних вимог визначений як різниця між граничним розміром гарантії у 1 850 000 000,00 грн та сумою, яка сплачена гарантом у розмірі 133 000 000,00 грн та становить 1 717 000 000,00 грн.

У подальшому від Товариства до Господарського суду міста Києва надійшов позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якому Товариство просило суд визнати Банківську гарантію, видану Банком, такою, що не підлягає виконанню.

Позов Товариства як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору обґрунтовано тим, що направлені Компанією вимоги надіслані на електронну адресу Банку без нотаріально засвідчених копій документів, отримані останнім після завершення строку дії гарантії. Також Товариство зазначає, що виставлені бенефіціаром рахунки за вимогою не були приведені у відповідність до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2022 у справі № 640/4677/22 про забезпечення позову, а заявлені у вимогах суми не є достовірними. Отже, у зв`язку із неналежним звернення бенефіціара до гаранта, завершенням строку дії гарантії та ненастанням гарантійного випадку гарантія є такою, що не підлягає виконанню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022: позов Компанії задоволено частково; стягнуто з Банку на користь Компанії 1 113 577 821,21 грн; у іншій частині позову Компанії відмовлено; у задоволенні позову Товариства відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 05.07.2022.

Рішення суду першої інстанції щодо позову Компанії мотивовано тим, що Компанія як бенефіціар звернулася до Банку як гаранта із вимогами, які були (1) належно представленими, (2) про сплату сум, які є достовірними, (3) в межах строку дії Банківської гарантії, а відтак Банком було неправомірно невиконано своїх зобов`язань зі сплати коштів за Банківською гарантією, що є підставою для стягнення спірних коштів із Банку. При цьому з Банку на користь Компанії підлягає стягненню саме 1 113 577 821,21 грн (з урахуванням часткової оплати заборгованості на суму 780 617 599,93 грн, а також 25 213 444,15 грн різниці заборгованості за другу декаду березня 2022 року, яка виникла внаслідок пред`явлення Банку неостаточного рахунку за цей період).

Щодо позову Товариства суд першої інстанції виходив з того, що наведені Товариством доводи з приводу неправомірності визначення у період з 14.02.2022 по 28.02.2022 вартості небалансу електричної енергії згідно з постановою НКРЕКП від 14.02.2022 № 299 є необґрунтованими та спрямованими виключно на ухилення від виконання своїх зобов`язань із оплати небалансу електричної енергії. За таких обставин, суд виснував, що ні Банком як гарантом, ні Товариством як принципалом не доведено обставин недостовірності заявленої Компанією суми у вимогах до Банку.

Банк та Товариство не погодились із рішенням суду першої інстанції, у зв`язку із чим оскаржили його до Північного апеляційного господарського суду. Однак, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції Товариство подало до суду заяву про відмову від позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024: прийнято відмову Товариства від позову; визнано нечинним рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 в частині відмови у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Товариства до Компанії та Банку про визнання Банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню; закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 в частині стягнення з Банку на користь Компанії грошових коштів у розмірі 1 113 577 821,21 грн.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, додатково пославшись в обґрунтування своєї позиції на висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - ОП КГС ВС), викладені у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20. З урахуванням цих висновків судом апеляційної інстанції відхилено доводи Банку в частині, яка стосувалася обставин настання/не настання гарантійного випадку у спірній ситуації.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції в частині задоволення позовних вимог Компанії, Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням доповнень до касаційної скарги від 02.06.2025, поданих у межах процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень у цій справі), зокрема, посилається:

- на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті 75 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11.09.2024 у справі № 911/3853/23;

- на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, у зв`язку з неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції частини першої статті 546, частини першої статті 560, частини першої статті 562, частини першої статті 563 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини першої статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) вважає за необхідне відступити від висновку ОП КГС ВС, викладеного у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.

Окрім того, Банк посилається на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (за відсутності висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах), а саме:

- пункту 6 частини першої статті 3, частин другої, третьої статті 13, частини третьої статті 16, частини третьої статті 509, частини першої статті 563, частини першої статті 565 ЦК України, пунктів 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4, 1.7.5 Правил ринку, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 307 (далі - Правила ринку), а також частини другої статті 75, статті 269 ГПК України;

- частин першої, четвертої статті 212 ЦК України;

- статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України та частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";

- "частини першої статті 565 ЦК України, а саме наступної її частини:" " Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії";

- "статті 565 ЦК України, а саме наступної її частини:" "Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи подані гарантові після закінчення строку дії гарантії" (у тексті касаційної скарги Банком зазначено статтю 255 ЦК України, що з метою уникнення надмірного формалізму розцінюється Верховним Судом як описка, з огляду на відповідність процитованого скаржником тексту, а також підходу скаржника щодо поділу тексту норми статті на окремі частини, саме статті 565, а не статті 255 ЦК України), наслідком чого стало порушення статей 6, 14, 565 ЦК України та пунктів 11, 12 частини третьої розділу І Положення про порядок здійснення банками та фінансовими компаніями операцій за гарантіями в національній та іноземній валютах, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639.

Банк також посилається на те, що в ухваленні оскаржуваної постанови брали участь судді, яким було заявлено відвід, та які підлягали відводу, а також на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив усі клопотання відповідача про приєднання, витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, що відповідає підставі касаційного оскарження судових рішень, визначеній пунктом 4 частини другої статті 287, пунктом 2 частини першої та пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України.

Просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог і постанову апеляційного суду повністю та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнено Банк у касаційній скарзі:

- у контексті неправильного застосування статті 75 ГПК України не погоджується із висновком судів щодо визнання загальновідомою обставиною того, що: "у першій декаді березня 2022 року переважна більшість підприємств та установ не працювала або працювала дистанційно. Наведене стосувалось і відділень акціонерного товариства "Укрпошта", так само як і інших операторів поштового зв`язку. Відтак, внаслідок військової агресії проти України, склалася ситуація, яка з об`єктивних причин унеможливила доставку вимоги бенефіціара гаранту у визначений Банківською гарантією спосіб". У цьому контексті скаржник посилається на відомості з офіційного сайту акціонерного товариства "Укрпошта" в мережі інтернет щодо часткового відновлення роботи підприємства поштового зв`язку у березні 2022 року;

- у контексті доводів про необхідність відступлення від висновку ОП КГС ВС щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, зазначає про помилковість відступу ОП КГС ВС від власного висновку, викладеного у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, зокрема з урахуванням обставин, встановлених у цій справі;

- у контексті доводів про необхідність формування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах: (1) зазначає про порушення Компанією строків звернення до Банку з вимогами (звернення після спливу строку дії Банківської гарантії); (2) вважає недоведеними обставини настання гарантійного випадку за Банківською гарантією, що обумовлено специфікою періоду порушення, умовами Договору, порушення яких було допущене, дією обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин); (3) наголошує на неправомірності продажу Компанією Товариству електроенергії за Договором в умовах статусу останнього "Дефолтний" та нерозповсюдженні дії Банківської гарантії на зобов`язання, які виникнули у цей період, та настанню порушення яких сприяла сама Компанія як подальший бенефіціар за Банківською гарантією, оскільки гарантія не може забезпечувати виконання нелегального (незаконного) грошового зобов`язання;

- у контексті посилань на приписи статті 310 ГПК України стверджує, що апеляційний суд не перевірив доводи Банку щодо "Дефолтного" статусу Товариства, хоча такі містилися в апеляційній скарзі Банку на рішення суду першої інстанції та неправомірно відмовив у приєднанні та витребуванні доказів, які підтверджують неправомірність продажу Компанією Товариству електроенергії за Договором в умовах статусу останнього "Дефолтний", з посиланням на недоведеність поважності причин пропуску процесуального строку на їх подання, встановлених судом в ухвалі від 01.03.2023 та приписи статті 269 ГПК України. На думку скаржника апеляційний суд також необґрунтовано відхилив його клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили вироком суду у кримінальній справі № 991/10852/24, у якій обвинувачення ґрунтується на незаконності продажу Компанією електроенергії Товариству.

Від Компанії надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень в оскаржуваній частині, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Від Банку надійшла відповідь на відзив Компанії, у якій відповідач зазначає про неспростування позивачем доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, про які стверджує скаржник.

Від Компанії надійшло клопотання про залишення відповіді Банку на відзив Компанії без розгляду.

Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу не надходили.

У судовому засіданні 10.07.2025, за результатами розгляду поданих Банком та Компанією відповіді на відзив, а також клопотання про залишення її без розгляду, Верховний Суд вирішив залишити без розгляду подану Банком відповідь на відзив, оскільки Суд не клопотав учасників справи про надання додаткових пояснень, у тому числі відповіді на відзив, а сама відповідь на відзив фактично є доповненням до касаційної скарги, поданим поза межами процесуального строку на касаційне оскарження прийнятих у справі судових рішень. Відповідь на відзив долучено до матеріалів справи, однак вона не враховується судом касаційної інстанції у розгляді цього спору.

Від Банку 15.07.2025 надійшли додаткові пояснення, у яких скаржник звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.01.2025 у справі № 910/16479/23.

З огляду на те, що Верховний Суд не запитував у учасників справи додаткових пояснень у справі, а останні також фактично доповнюють касаційну скаргу Банку, у судовому засіданні 17.07.2025 Судом вирішено долучити додаткові пояснення Банку до матеріалів справи, однак не враховувати при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень.

У подальшому, від Банку:

- 16.07.2025 надійшло клопотання про постановлення окремої ухвали щодо представника Компанії Шатарської Т.Г.;

- 16.07.2025 надійшло клопотання про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ОП КГС ВС;

- 01.09.2025 надійшло клопотання про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС);

Від Компанії 02.09.2025 надійшли заперечення на клопотання Банку про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ВП ВС.

Суд протокольною ухвалою від 17.07.2025 постановив розглядати клопотання Банку про постановлення окремої ухвали щодо представника Компанії Шатарської Т.Г., а також про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ОП КГС ВС спільно з доводами касаційної скарги та відзиву на неї.

Так, клопотання Банку про постановлення окремої ухвали щодо представника Компанії Шатарської Т.Г. мотивовано тим, що цей представник надає неповні та недостовірні пояснення щодо обставин справи та питань, які ставилися Судом під час розгляду справи у судових засіданнях, чим вводить Суд в оману.

У розгляді цього клопотання Банку Верховний Суд виходить з того, що порядок та підстави постановлення окремої ухвали врегульовано статтею 246 ГПК України, частинами першою та другою якої передбачено, що: суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу; суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

За своєю суттю окрема ухвала є формою реагування суду на виявлені порушення вимог законодавства та інструментом для їх усунення шляхом надання відповідних вказівок особі/особам, до компетенції та/або обов`язку яких відноситься усунення виявлених порушень.

Суд звертається до сталої та послідовної практики щодо застосування вказаної вище норми права та наголошує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства (схожий висновок міститься у пункті 47 постанови ВП ВС від 13.11.2019 у справі № 171/2124/18, у пункті 72 постанови ВП ВС від 18.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц).

Крім того, ВП ВС звертала увагу на те, що суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін (дивись постанову ВП ВС від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14).

Верховний Суд у цьому випадку не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали, з підстав передбачених статтею 246 ГПК України та зауважує, що:

- право учасника справи подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб передбачено пунктом 3 частини першої статті 42 ГПК України, яке реалізується, зокрема, з урахуванням таких основних засад (принципів господарського судочинства) як змагальність сторін та диспозитивність господарського судочинства, передбачених статтями 13, 14 ГПК України;

- помилкове трактування (інтерпретація, тлумачення, розгляд певного питання чи явища згідно зі своїми поглядами) представником учасника справи окремих обставин, висловлення своєї позиції згідно із прийнятою ним лінією захисту у судовому процесі, не є свідченням ані зловживання таким представником своїми процесуальними правами, ані наявності у його діях саме умислу на введення Суду в оману;

- у кожному разі доводи та заперечення учасників справи оцінюються судом касаційної інстанції з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та в межах, передбачених статтею 300 ГПК України.

Що ж до клопотання Банку про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ОП КГС ВС, то воно мотивоване з посиланням на необхідність відступлення (шляхом уточнення) від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові ОП КГС ВС від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.

За доводами Банку постанова ОП КГС ВС від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 не охоплює всіх аспектів, актуальних у цій справі, оскільки:

- вона не враховує можливості і зловживання правом з боку бенефіціара, що свідомо сприяє настанню гарантійного випадку;

- у справі відсутній спір між принципалом і бенефіціаром щодо наявності заборгованості за основним зобов`язанням, однак суди попередніх інстанцій стягнули з гаранта суму, що значно перевищує розмір основної заборгованості, не враховуючи, що правовідносини гарантії мають забезпечувальний характер;

- зазначена постанова не містить системного аналізу норм параграфу 4 Глави 49 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 212 ЦК України.

Банк вважає, що:

- справа містить складне правове питання, яке досі не вирішене Верховним Судом, щодо правового значення недобросовісної поведінки бенефіціара, яка сприяє настанню гарантійного випадку;

- у цьому спорі необхідним є надання правової оцінки ситуації, коли бенефіціар, усвідомлюючи, що боржник набув статусу "дефолтного" учасника ринку та не виконує своїх зобов`язань, продовжує постачання електричної енергії принципалу, не вживає передбачених законодавством заходів та не використовує інструменти для запобігання накопиченню заборгованості, що у подальшому використовується як підстава для звернення з вимогою до гаранта;

- у правозастосовчій практиці виникає необхідність визначити межі допустимої поведінки бенефіціара, зокрема, в контексті недопустимості дій, які спрямовані на навмисне створення підстав для стягнення по гарантії.

Клопотання ж Банку про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ВП ВС мотивоване з посиланням на необхідність вирішення виключної правової проблеми, забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Банк стверджує про відсутність у Верховного Суду єдиного підходу до розгляду категорії спорів про стягнення за банківською гарантією.

За доводами Банку, до 2024 року відповідно до усталеної практики Верховного Суду, обов`язок гаранта сплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення принципалом зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення бенефіціаром гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. Тобто важливе значення для виконання гарантом зобов`язань за договором гарантії мала відповідь на такі питання: чи відповідає вимога та подані бенефіціаром документи умовам договору гарантії, чи настав гарантійний випадок за договором гарантії та чи надані були бенефіціаром достатні докази для підтвердження настання гарантійного випадку. В ситуації, коли бенефіціаром не було належними доказами доведено настання гарантійного випадку за договором гарантії, були наявні підстави для гаранта для відмови у здійсненні грошової виплати за договором (зазначена правова позиція була викладена, зокрема, у постанові ОП КГС ВС від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19).

Підхід до питання настання гарантійного випадку зазнав змін у 2024 році з прийняттям ОП КГС ВС постанови від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20. Відповідно до висновків ОП КГС ВС:

- норми ГК України та ЦК України, якими врегульовано забезпечення виконання зобов`язання гарантією та її правова природа, слід розуміти таким чином, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником;

- при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування не входить дослідження наявності чи відсутності порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Водночас, за твердженнями Банку, у пунктах 38, 39, 41 постанови Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 911/3602/21 зроблено наступний висновок:

"…38. Згідно зі статтею 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

39. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, враховуючи приписи статей 560, 563, 565 ЦК України, обов`язок гаранта сплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення принципалом зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення бенефіціаром гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 910/21641/17, від 20.06.2018 у справі № 904/9536/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17, від 14.11.2019 у справі № 910/20326/17, від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, від 07.12.2021 у справі № 910/2831/20, від 21.12.2021 у справі № 910/17772/20)…

… 41. Звідси, підставами для сплатити кредиторові грошової суму відповідно до умов гарантії у спірних правовідносинах є не будь які порушення Товариством умов договору, а саме існування невиконаних Товариством зобов`язань, щодо яких надана гарантія, прямо передбачених умовами пункту 10.5 договору".

Тобто, за доводами Банку, у 2025 році Верховний Суд у подібних правовідносинах продовжує застосовувати як правову позицію, сформовану у постанові ОП КГС ВС від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, так і правову позицію, сформовану у постанові ОП КГС ВС від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, що свідчить про існування виключної правової проблеми та відсутність єдності правозастосовчої практики.

У решті доводи клопотання Банку про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ВП ВС дублюють доводи Банку, викладені у клопотанні про передачу цієї справи на розгляд ОП КГС ВС.

Розглядаючи заявлені клопотання Банку про передачу справи № 910/3268/22 на розгляд ВП ВС, а також ОП КГС ВС, Верховний Суд в ухвалі від 25.09.2025 виснував відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд ВП ВС з наведених Банком мотивів.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язок) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

У цьому контексті Верховний Суд також зазначає, що задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. подібний правовий висновок у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

Проте, наведені скаржником доводи не містять належного обґрунтування існування виключної правової проблеми у цій справі, зокрема, ані у контексті кількісного, ані у контексті якісного критеріїв та зводяться до хибного розуміння скаржником сталої та послідовної практики Верховного Суду у розгляді цієї категорії спорів, незгоди із висновками ОП КГС ВС щодо предмета доказування у спорах про стягнення за банківською гарантією, викладеними у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, наданні переваги попередньому висновку ОП КГС ВС у цьому питанні, від якого остання відступила у цій постанові, що не може розцінюватися Судом як обґрунтовані підстави для передачі цієї справи на розгляд ВП ВС.

Підстави відступу від власного попереднього висновку викладені ОП КГС ВС у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 і з моменту формування ОП КГС ВС нового висновку зазначені підстави не втратили своєї актуальності. Практика розгляду цієї категорії спорів в цілому є сталою та відповідає новосформованим висновкам ОП КГС ВС.

Водночас, з урахування доводів Банку про відсутність єдності судової практики у питанні предмета доказування при розгляді категорії спорів про стягнення за банківською гарантією, які, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 16.04.2025 у справі № 911/3602/21 та від 28.01.2025 у справі № 910/16479/23, колегія суддів розцінила такими, що не є очевидно неприйнятними, Верховний Суд передав справу на розгляд ОП КГС ВС для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах Верховного Суду або уточнення висновків ОП КГС ВС, викладених у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, щодо предмета доказування у спорах про стягнення за банківською гарантією.

Ухвалою від 07.11.2025 ОП КГС ВС повернуло справу № 910/3268/22 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18.07.2019 Товариство приєдналось до умов Типового договору (ідентифікатор договору № 1196-01024; дата акцептування 18.07.2019) про врегулювання небалансів електричної енергії, шляхом підписання заяви-приєднання (Договір). Цього ж дня Товариство долучено до реєстру учасників ринку, що підтверджується повідомленням від ОСП № 01/26879 від 18.07.2019. Так, за умовами Договору:

- СВБ врегульовує небаланси електричної енергії, що склалися в результаті діяльності її балансуючої групи на ринку електричної енергії, або передає свою відповідальність за небаланси електричної енергії іншій СВБ шляхом входження до її балансуючої групи (пункт 1.3);

- ОСП врегульовує небаланси електричної енергії з СВБ у порядку, визначеному Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами ринку (пункт 1.4);

- врегулювання небалансів електричної енергії є вчинення СВБ (стороною відповідальною за баланс, яким за договором виступає Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Енерджі") правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії та оплати платежів відповідно до Правил ринку (пункт 1.5);

- вартість небалансів електричної енергії та суми платежів, що передбачені до сплати зі сторони СВБ та ОСП, розраховуються АР для кожного розрахункового періоду доби відповідно до Правил ринку. Оплата платежів відповідно до цього договору здійснюється з урахуванням податків та зборів, передбачених діючим законодавством (пункт 2.1);

- порядок розрахунку обсягів, ціни та вартості небалансів електричної енергії визначається Правилами ринку (пункт 2.2);

- виставлення рахунків та здійснення платежів щодо оплати вартості небалансів, відбувається відповідно до процедур та графіків, передбачених Правилами ринку, та згідно з умовами цього Договору (пункт 5.1);

- подання платіжних документів здійснюється Сторонами відповідно до Правил ринку (пункт 5.6);

- ОСП надає СВБ два примірники Акта купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів, підписані зі своєї сторони, до 12 числа місяця, наступного за тим, щодо якого його сформовано (пункт 5.9);

- СВБ протягом двох робочих днів повертає ОСП один примірник підписаного зі своєї сторони акта (пункт 5.10).

07.09.2021 Банк (гарант) видав Банківську гарантію, відповідно до якої:

- принципалом за Банківською гарантією є Товариство, а бенефіціаром - Компанія (пункти 1, 2);

- зобов`язаннями принципала є грошові зобов`язання принципала перед бенефіціаром, виконання яких забезпечується цією гарантією, що виникнуть за Договором (індикатор договору № 1196-01024, дата акцептування 18.07.2019), що укладений між принципалом та бенефіціаром шляхом подання заяви-приєднання до договору про врегулювання небалансів електричної енергії та присвоєння бенефіціаром принципалу ідентифікатора ринку 56Х701, з оплати принципалом вартості електричної енергії, купленої у бенефіціара внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії згідно із Законом і Правилами (за винятком зобов`язань зі сплати неустойки (пені, штрафу) та/або збитків). Розмір зобов`язань принципала зазначається бенефіціаром у рахунку, який надається ним принципалу для оплати (пункти 3, 4; з урахуванням змін № 1 від 07.09.2021 до умов Банківської гарантії);

- сума гарантії складає 1 850 000 000,00 грн. Зобов`язання гаранта зменшуються без необхідності внесення змін до тексту цієї гарантії на суму, сплачену за цією гарантією, в силу здійснення гарантом часткової сплати коштів за цією гарантією (пункт 5);

- строк дії гарантії це період часу, який починається з дати її підписання гарантом та закінчується о 17:00 годині за Київським часом 31.03.2022 або закінчується до вказаного вище терміну з моменту настання однієї з таких подій: повернення бенефіціаром гаранту оригіналу цієї гарантії; подання бенефіціаром гаранту письмового повідомлення про звільнення гаранта від обов`язків за гарантією; сплата суми гарантії в повному обсязі одним платежем або кількома частковими платежами (пункт 6; з урахуванням змін № 1 від 07.09.2021 до умов Банківської гарантії);

- гарант у разі порушення зобов`язань принципала сплачує бенефіціару кошти в межах суми гарантії, відповідно до умов гарантії та за першою вимогою без подання ним будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов (гарантія є безумовною). У разі порушення гарантом свого обов`язку його відповідальність перед бенефіціаром не обмежується сумою гарантії (пункт 7);

- вимога це лист, який в межах строку дії гарантії (визначеного пунктом 6 гарантії) подається бенефіціаром гаранту, у випадку порушення зобов`язань принципала, з вимогою сплатити кошти за гарантією (пункт 8; з урахуванням змін № 1 від 07.09.2021 до умов Банківської гарантії) та який повинен: (1) бути складений бенефіціаром: в паперовому вигляді, що скріплений підписом керівника бенефіціара, відомості про якого зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; або підписом(-ами) особи(осіб) бенефіціара, уповноваженої(-их) на підписання вимоги, щодо якої(яких) гаранту разом з вимогою надсилається нотаріально завірена копія(-її) довіреності(-ей), яка(які) посвідчує(-ують) повноваження особи(осіб), що підписала(-и) вимогу, та/або в електронному вигляді, що засвідчений кваліфікаційним електронним підписом керівника бенефіціара, відомості про якого зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; або кваліфікованим(-и) електронним(-и) підписом(-ми) особи(осіб), уповноваженої(-их) на підписання вимоги, щодо якої(яких) гаранту разом з вимогою в електронному вигляді направляється(-ються) нотаріально засвідчена(і) копія(-її) довіреності(-ей), яка(які) посвідчує(-ують) повноваження особи(осіб) підписувати вимогу; достовірність та цілісність таких кваліфікованих електронних підписів гарант може перевірити за допомогою онлайн сервісу перевірки КЕП на офіційному веб-сайті Центрального засвідчувального органу Міністерства цифрової трансформації України https://czo.gov.ua/verifv або на офіційному веб-сайті Кваліфікованого надавача електронних довірчих послуг інформаційно-довідкового департаменту Державної податкової служби України https://acskidd.gov.ua/verifv (підпункт 8.1 пункту 8); (2) містити номер цієї гарантії на дату складення вимоги, суму зобов`язань принципала, що вимагається бенефіціаром до сплати за цією гарантією, реквізити поточного рахунку із спеціальним режимом використання бенефіціара, на який гарантом має бути здійснена сплата за цією гарантією, та твердження, що принципал своєчасно не виконав зобов`язання принципала, із зазначенням суті порушення зобов`язань принципала та розміру таких порушених зобов`язань принципала, з посиланням на номер(-и) та дату(-и) рахунку(-ів), який(-і) містить(-ять) розмір таких зобов`язань принципала, що був(були) наданий(-і) бенефіціаром принципалу для оплати (підпункт 8.2 пункту 8);

- вимога може бути доставлена особисто, кур`єром, поштою, надіслана засобами системи дистанційного обслуговування "Корпоративний Клієнт-банк" (за наявності), використання якої здійснюється на підставі договору, укладеного між гарантом та бенефіціаром (пункт 9).

У зв`язку із неналежним виконанням Товариством своїх зобов`язань за Договором (за доводами Компанії), у березні 2022 року як засобами поштового, так і електронного зв`язку Компанією Банку направлялися вимоги про сплату коштів за Банківською гарантією.

Так, електронною поштою на адресу , з посиланням на відповідні рахунки, з підписом КЕП та прикладенням копії довіреності, які одержані Банком в день відправлення, Компанія направила вимоги:

- від 09.03.2022 вих. № 01/10219 на суму 560 907 904,95 грн;

- від 15.03.2022 вих. № 01/10815 на суму 427 907 904,95 грн;

- від 18.03.2022 вих. №01/11433 на суму 923 652 767,28 грн;

- від 21.03.2022 вих. № 01/11631 на суму 422 414 820,00 грн;

- від 22.03.2022 вих. № 01/11656 на суму 920 556 063,98 грн.

Засобами поштового зв`язку, з посиланням на відповідні рахунки, Компанія направила Банку вимоги:

- від 21.03.2022 вих. № 01/11631 на суму 422 414 820,00 грн, відправлена 25.03.2022 з відділення поштового зв`язку 04128, що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв`язку від 25.03.2022 (трекінг-номер відправлення № 462). За інформацією з пошукової системи відстеження поштових відправлень акціонерного товариства "Укрпошта" одержана Банком 04.04.2022;

- від 22.03.2022 вих. № 01/11656 на суму 920 556 063,98 грн, відправлена 25.03.2022 з відділення поштового зв`язку 04128, що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв`язку від 25.03.2022 (трекінг-номер відправлення № 462). Одержана Банком 04.04.2022;

- від 28.03.2022 вих. № 01/12491 на суму 409 411 746,37 грн, відправлена 28.03.2022 з відділення поштового зв`язку 04053 (яке обслуговує центральне відділення Банку), що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 28.03.2022, фіскальним чеком відділення поштового зв`язку від 28.03.2022 та накладною відділення поштового зв`язку № 769 (трекінг-номер відправлення № 769). Одержана Банком 04.04.2022;

- від 28.03.2022 № 01/12492 на суму 920 556 063,98 грн, відправлена 28.03.2022 з відділення поштового зв`язку 04053 (яке обслуговує центральне відділення Банку), що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 28.03.2022, фіскальним чеком відділення поштового зв`язку від 28.03.2022 та накладною відділення поштового зв`язку № 769 (трекінг-номер відправлення № 769). Одержана Банком 04.04.2022;

- від 28.03.2022 вих. № 01/12493 на суму 402 585 411,60 грн, відправлена 28.03.2022 з відділення поштового зв`язку 04053 (яке обслуговує центральне відділення Банку), що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 28.03.2022, фіскальним чеком відділення поштового зв`язку від 28.03.2022 та накладною відділення поштового зв`язку № 769 (трекінг-номер відправлення № 769). Одержана Банком 04.04.2022.

У свою чергу, Банк реагував на заявлені Компанією вимоги таким чином:

- за вимогою від 09.03.2022 вих. № 01/10219 на суму 560 907 904,95 грн Банк направив Компанії лист від 12.03.2022 вих. № 21.2/761, в якому, посилаючись на спірність існуючої між сторонами суми для оплати та дійсний намір принципала виконувати належним чином взяті на себе зобов`язання і самостійно провести оплату зазначених у вимозі рахунків, просив Компанію провести уточнюючий взаєморозрахунок між сторонами Договору для встановлення дійсної суми сплати за вимогою. Також Банк запропонував продовжити строк дії Банківської гарантії, а після визначення дійсної суми сплати за гарантією просив розглянути можливість розстрочення платежу за Банківською гарантією. Окремо Банк зазначив, що при направлені вимоги гаранту бенефіціаром не було дотримано визначені у гарантії умови та спосіб подання вимоги. Водночас Банк перерахував кошти в розмірі, який містився на рахунку принципала, - 133 000 000 грн на користь Компанії;

- за вимогою від 15.03.2022 вих. № 01/10815 на суму 427 907 904,95 грн Банк направив Компанії лист від 17.03.2022 вих. № 21.2/781, яким повідомив, що при направлені вимоги гаранту бенефіціаром не було дотримано визначені у гарантії умови та спосіб подання вимоги, що свідчить про неналежне представлення вимоги;

- за вимогою від 18.03.2022 вих. № 01/11433 на суму 923 652 767,28 грн Банк направив Компанії лист від 23.03.2022 вих. № 21.2/818, яким повідомив, що принципал посилається на повідомлення бенефіціара про неможливість виконання зобов`язань у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин через військову агресію Російської Федерації проти України та введення воєнного стану на всій території України. Банк зазначив, що строки виконання принципалом зобов`язань (оплата рахунків від 14.03.2022 та від 15.03.2022) мають бути перенесені на весь строк дії форс-мажору, включаючи період ліквідації наслідків, а тому вимога щодо сплати коштів у зв`язку з порушенням принципалом зобов`язань з оплати вказаних рахунків на сьогодні є передчасною. Також Банк посилався на спірність існуючої на сьогодні суми оплати за вимогою, в тому числі щодо правильності зазначення неоплачених принципалом рахунків, та на те, що при направлені вимоги гаранту бенефіціаром не було дотримано визначені у гарантії умови (не додано документ на підтвердження повноважень представника бенефіціара, передбачений гарантією) та спосіб подання вимоги (вимога подана іншим, ніж передбачено гарантією, способом), що свідчить про неналежне представлення вимоги. У огляду на наведені обставини в сукупності, Банк прийшов до висновку, що у нього відсутні підстави для сплати коштів за вимогою;

- за вимогами від 21.03.2022 вих. № 01/11631 на суму 422 414 820,00 грн, від 22.03.2022 вих. № 01/11656 на суму 920 556 063,98 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12491 на суму 409 411 746,37 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12492 на суму 920 556 063,98 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12493 на суму 402 585 411,60 грн Банк направив Компанії лист від 11.04.2022 вих. № 21.2/899, яким повідомив, що принципал посилається на повідомлення бенефіціара про неможливість виконання зобов`язань у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин через військову агресію Російської Федерації проти України та введення воєнного стану на всій території України. Також Банк, посилаючись на спірність існуючої суми до оплати за вимогами, в тому числі щодо правильності зазначення неоплачених принципалом рахунків, та отримання Банком вимоги бенефіціара після закінчення строку дії Банківської гарантії, вказав про відсутність підстав для сплати коштів за вимогою.

Отже, вимоги Компанії по Банківській гарантії Банком були задоволені лише частково, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом у цій справі.

Причиною спору у справі в оскаржуваній частині стало питання щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з гаранта на користь бенефіциара суми банківської гарантії внаслідок порушення принципалом своїх зобов`язань.

Задовольняючи частково позовні вимоги за позовом Компанії, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Суд першої інстанції зазначив, що Банк видав гарантію, яка є безумовною і безвідкличною, тобто такою, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язанням, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов. Отримавши вимогу від Компанії (бенефіціара), Банк (гарант) повинен був перевірити її на відповідність таким критеріям: 1) чи є така вимога належним представленням; 2) чи є така вимога достовірною (зокрема, чи має місце порушення Товариством (принципалом) зобов`язань за Договором, що є підставою для виплати визначеної Банківською гарантією суми).

Судом з`ясовано, що вимоги від 21.03.2022 вих. № 01/11631 на суму 422 414 820,00 грн, від 22.03.2022 вих. № 01/11656 на суму 920 556 063,98 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12491 на суму 409 411 746,37 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12492 на суму 920 556 063,98 грн, від 28.03.2022 вих. № 01/12493 на суму 402 585 411,60 грн були відправлені Компанією засобами поштового зв`язку 28.03.2022 (здані до відділення поштового зв`язку за місцезнаходженням центрального відділення Банку), отже не пізніше 17:00 години за Київським часом 31.03.2022.

Банківська гарантія не містить умов, які б передбачали необхідність фактичного отримання гарантом адресованої йому вимоги про сплату гарантії протягом строку її дії, а унормовано лише необхідність пред`явлення такої вимоги у цей строк.

Посилаючись на висновки ОП КГС ВС, викладені у постанові від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19, про те, що чинним цивільним законодавством, не передбачено необхідності фактичного отримання гарантом адресованої йому вимоги про сплату гарантії протягом строку її дії, а унормовано лише необхідність пред`явлення такої вимоги у цей строк; день і час отримання поштової кореспонденції адресатом, у даному випадку відповідачем, залежить не лише від дати доставки до відділення зв`язку, а й від суб`єктивної волі одержувача, суд першої інстанції виснував представлення Компанією Банку вимог до закінчення строку дії Банківської гарантії.

У цьому контексті суд наголосив на неправомірності протилежного висновку про те, що подана бенефіціаром вимога за гарантією, яка здана до поштового відділення за 3 робочі дні до спливу строку дії Банківської гарантії, проте була одержана Банком через 4 доби після закінчення строку дії гарантії у зв`язку із тим, що відділення Банку не працювало, свідчить про пред`явлення гарантії поза межами строку дії гарантії.

Судом також з`ясовано, що кожна вимога Компанії містить не тільки суму до сплати, але й посилання на відповідний рахунок та його суму, а також вже сплачену суму з вказівкою в якій частині вона віднесена на погашення того чи іншого рахунку. Наведене, при бажанні Банку добросовісно виконати свої зобов`язання за Банківською гарантією, виключало можливість Банку заплутатися у розмірі платежів.

Отже, Компанія надіслала Банку вимоги у строки, визначені Банківською гарантією, а також з дотриманням інших її положень щодо змісту та форми, у зв`язку з чим місцевий господарський суд визнав, такі вимоги належним представленням.

Надаючи оцінку достовірності вимог Компанії, настання гарантійного випадку, суд першої інстанції зазначив, що у направлених Банку вимогах стверджувалося про порушення Договору, втім до вимог не було додано жодних підтверджувальних документів (окрім довіреності). Водночас, Банківська гарантія не передбачала переліку документів, якими бенефіціар мав би підтвердити порушення принципалом Договору. Через це, перевіряючи наявність гарантійного випадку, Банк був змушений по суті вийти за межі відносин гарант-бенефіціар, передбачені самою Банківською гарантією.

Судом з`ясовано, що у цьому випадку, обсяги електроенергії сторонами за Договором не заперечуються, а спір стосується порядку визначення вартості спожитих обсягів електричної енергії.

Аналізуючи питання визначення ціни згідно з постановою НКРЕКП від 14.02.2022 № 299, суд першої інстанції врахував, що:

- така постанова є рівнозначною за своєю силою Правилам ринку;

- постанова прийнята пізніше, ніж були затверджені Правила ринку;

- прийняття постанови не зумовило нерозуміння Товариством яким саме нормативно-правовим актом слід керуватися при визначенні вартості небалансу електричної енергії та останнє було згодне із таким застосуванням, що підтверджується його листами у березні 2022 року та позовною заявою у первісній редакції.

Відхиливши доводи Товариства з приводу неправомірності визначення у період з 14.02.2022 по 28.02.2022 вартості небалансу електричної енергії згідно постанови НКРЕКП від 14.02.2022 № 299, суд першої інстанції виснував, що ні гарантом, ні принципалом не доведено обставин недостовірності заявленої бенефіціаром суми у вимогах до Банку.

За узагальнюючим висновком суду першої інстанції, Компанія (бенефіціар) звернулася до Банку із вимогами, які є належно представленими, про сплату сум, які були достовірними, в межах строку дії Банківської гарантії, а відтак Банком неправомірно невиконано свої зобов`язання зі сплати коштів за такою Банківською гарантією, що є підставою для стягнення коштів із Банку (за вирахуванням вже погашеної Банком та Товариством частини боргу, докази чого наявні в матеріалах справи).

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, додатково пославшись в обґрунтування своєї позиції на висновки ОП КГС ВС, викладені у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20. З урахуванням цих висновків судом апеляційної інстанції відхилено доводи Банку в частині, яка стосувалася обставин настання/не настання гарантійного випадку у спірній ситуації.

Дослідивши доводи та підстави касаційної скарги (з урахуванням доповнень до касаційної скарги від 02.06.2025), зміст судових рішень у їх контексті, Верховний Суд дійшов таких висновків.

За приписами пункту 1 частини другої статті ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що судами при ухваленні рішень не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/3853/23 щодо застосування частини третьої статті 75 ГПК України в контексті визнання обставин загальновідомими.

Так, у справі № 911/3853/23 предметом позову було стягнення з фізичної особи на користь товариства збитків.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач як т.в.о. голови правління позивача прийняв наказ про преміювання працівників на підставі рішення, оформленого протоколом наглядової ради позивача, прийнятого неправомочним складом наглядової ради, чим спричинив збитки позивачу. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками полягає у тому, що протиправний наказ відповідача призвів до вибуття грошових коштів із власності позивача, а його вина полягає у тому, що цей наказ був виданий заради отримання особистої вигоди - премії.

Отже, Верховним Судом у розгляді зазначеної справи, виходячи з їх предмету та підстав, не розглядалися правовідносини у сфері виконання банківської гарантії, які виникли у цій справі, не формувалося відповідних висновків, у тому числі, застосовних до спірних правовідносин.

Проаналізувавши зміст наведеної скаржником постанови, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній скаржником справі і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин у справах, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови ВП ВС від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

ВП ВС у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Водночас Верховний Суд вважає за необхідне окремо зазначити про те, що в контексті встановлення судами попередніх інстанцій обставин своєчасного направлення вимог Компанією Банку поштовим зв`язком, доводи скаржника про неправомірність визнання судами загальновідомими обставин роботи оператора поштового зв`язку - акціонерного товариства "Укрпошта" у першій декаді березня 2022 року, як і самі такі обставини, не мають істотного значення у вирішенні цього спору.

Оскільки доводи скаржника в цій частині касаційної скарги не підтвердилися, касаційне провадження в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підлягає закриттю.

Водночас, колегія суддів не вбачає і підстав для висновку про обґрунтовану необхідність відступлення від наведеного вище висновку ОП КГС ВС, викладеного у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, та врахованого судом апеляційної інстанції, що слугувало підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду, з огляду на таке.

У силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, відповідно до цих положень ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова ВП ВС від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові ВП ВС у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених ним постановах Верховного Суду, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин необхідності для відступлення.

Так, за твердженнями Банку, ОП КГС ВС у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 не обґрунтувала підстави для відступу від власного висновку, викладеного у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19.

Банк зазначає про існування виключної правової проблеми, необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, що підтверджується:

- відступом ОП КГС ВС від власного висновку менше ніж через три роки після його формування, без обґрунтування підстав, які б обумовлювали необхідність такого відступу;

- у цей період часу попередній висновок було враховано судами у близько 50 судових рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій;

- наявність відмінних наукових висновків членів НКР при Верховному Суді при розгляді ОП КГС ВС справи № 910/17772/20.

Банк вважає, що висновки ОП КГС ВС, викладені у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, суперечать правовій природі гарантії як виду забезпечення виконання зобов`язання суть якої полягає в тому, щоб забезпечити виконання основного зобов`язання. Обов`язок сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії виникає у гаранта в разі порушення (невиконання, неналежного виконання) боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, і, відповідно, такий обов`язок існує до того моменту, поки він не буде виконаний, або не буде виконане саме забезпечене гарантією зобов`язання (до виконання зобов`язання боржником чи іншою особою).

Звертає увагу на те, що з моменту ухвалення рішення судом першої інстанцій розмір заборгованості зменшився майже на 300 млн. грн, що, утім, не може бути враховано судами під час його оскарження, з огляду на висновки, викладені ОП КГС ВС у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 щодо неможливості втручання у відносини між бенефіціаром та принципалом, тобто, у тому числі, у питання припинення основного (забезпеченого) зобов`язання виконанням.

Однак, Верховний Суд зазначає, що наведене не може слугувати обґрунтованими мотивами для відступу від висновків ОП КГС ВС, викладених у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.

Доводи Банку фактично зводяться до незгоди із здійсненим ОП КГС ВС відступлення від власного висновку, викладеного у постанові від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, а не із наявністю обґрунтованих мотивів для відступлення від висновку ОП КГС ВС, сформованого у зазначеній постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.

Мотиви свого відступлення ОП КГС ВС навела у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, а висновки сформовані, як раз, виходячи з аналізу правової природи гарантії, як незалежного від основного зобов`язання забезпечувального правочину.

При цьому, обставини за яких відбувалося таке відступлення, про які зазначає Банк, зокрема, часовий проміжок дії попереднього висновку Верховного Суду, кількості судових рішень, у яких була врахована позиція ОП КГС ВС, від якої здійснено відступлення, а також різні підходи членів НКР при Верховному Суді до сформованого висновку не свідчать про існування виключної правової проблеми, необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Водночас, у контексті необхідності відступлення від сформованого ОП КГС ВС висновку, Банк неправильно розцінює правові наслідки звернення бенефіціара до суду з позовом до гаранта про стягнення за банківською гарантією, зокрема, у разі ухвалення судом першої інстанцій рішення у такому спорі.

Предметом спору у такому разі є стягнення заборгованості за банківською гарантією, яка не залежить від основного зобов`язання, а не заборгованості за основним зобов`язанням, забезпеченим такою гарантією.

ОП КГС ВС у постанові від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23 зазначила, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи. Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У тому ж разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

З урахуванням наведеного, Банк, в обґрунтування своїх доводів про необхідність врахування судами стану розрахунків бенефіціара та принципала за основним зобов`язанням на стадії оскарження (апеляційного/касаційного) рішення суду першої інстанції, прийнятого за наслідками розгляду позову бенефіціара до гаранта про стягнення за банківською гарантією, помилково ототожнює предмет спору у справі про стягнення заборгованості за банківською гарантією із предметом спору у справі про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, яке забезпечене банківською гарантією, а також правовими наслідками припинення існування предмета спору після ухвалення рішення судом першої інстанції за результатами розгляду справи в цілому.

З`ясування обставин зменшення основної заборгованості у спорі про стягнення за банківською гарантією після прийняття рішення судом першої інстанції у будь-якому випадку не можуть свідчити про незаконність такого судового рішення та бути підставою для його скасування, а, відтак, і мотивами для відступлення від висновку ОП КГС ВС, викладеного у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20.

З огляду на наведене, підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, також не знайшла свого підтвердження.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Банк посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:

- пункту 6 частини першої статті 3, частин другої, третьої статті 13, частини третьої статті 16, частин першої, частини третьої статті 509, частини першої статті 563, частини першої статті 565 ЦК України, пунктів 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4, 1.7.5 Правил ринку, а також частини другої статті 75, статті 269 ГПК України;

- частин першої, четвертої статті 212 ЦК України;

- статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України та частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";

- "частини першої статті 565 ЦК України, а саме наступної її частини:" "Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії";

- "статті 565 ЦК України, а саме наступної її частини:" "Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи подані гарантові після закінчення строку дії гарантії";

У цьому контексті Банк зазначає про недоведеність обставини настання гарантійного випадку за Банківською гарантією, що обумовлено специфікою періоду порушення, умовами Договору, порушення яких було допущене, дією обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Крім того, Банк наголошує на неправомірності продажу Компанією Товариству електроенергії за Договором в умовах статусу останнього "Дефолтний" та нерозповсюдженні дії Банківської гарантії на зобов`язання, які виникнули у цей період, в силу положень частини четвертої статті 212 ЦК України, а також стверджує про порушення Компанією строків звернення до Банку з вимогами.

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зі змісту пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд виходить з того, що ВП ВС у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків ВП ВС в кожній конкретній справі.

Надаючи оцінку доводам скаржника в цій частині Верховний Суд виходить з такого.

Як правильно звернув увагу апеляційний суд, на розгляді ОП КГС ВС перебувала справа № 910/17772/20 за позовом Компанії "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" до акціонерного товариства "Банк Січ", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Іберія", про стягнення коштів.

У розгляді зазначеної справи, у контексті застосування норм права, перед ОП КГС ВС постало питання чи вправі гарант робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, чи гарант зобов`язаний платити, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії.

ОП КГС ВС 17.05.2024 розглянуто справу № 910/17772/20 та прийнято постанову, яка підлягає врахуванню у розгляді цієї справи, якою відступлено від висновку, наведеного у постанові ОП КГС ВС від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить дослідження наявності чи відсутності виникнення порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

ОП КГС ВС сформовано нову правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якої, норми ГК України та ЦК України, якими врегульовано забезпечення виконання зобов`язання гарантією та її правова природа, слід розуміти таким чином, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником.

За висновками ОП КГС ВС:

"53. …законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплату грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

54. Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина третя статті 563 ЦК України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.

55. Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.

56. Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" ЦК України.

59. Об`єднана палата вважає, що призначенням інституту гарантії (§ 4 глави 49 ЦК України) є надання упевненості учасникам обороту в тому, що бенефіціар гарантовано і швидко одержить платіж, якщо надасть документи, передбачені гарантією (наприклад, товарно-транспортну накладну, акт приймання-передачі виконаних робіт тощо), причому навіть і в тому випадку, коли між принципалом і бенефіціаром існує спір щодо виконання зобов`язання. Запорукою тому має бути надійність банківської системи. Тим самим у разі виникнення спору щодо наявності чи відсутності боргу принципала останній та бенефіціар в частині стягнення боргу міняються місцями: не бенефіціар звертається до суду за стягненням боргу (бо він вже одержав від гаранта суму боргу, яку вважав наявною), а принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України) з огляду на відсутність боргу принципала".

Таким чином, для правильного вирішення спору у цій справі судам попередніх інстанцій було важливо з`ясувати обставини того, чи направлені Компанією Банку вимоги відповідали умовам виданої Банківської гарантії. Натомість з`ясування обставин настання гарантійного випадку за Банківською гарантією (порушення Товариством основного зобов`язання за Договором) не входить в предмет доказування у такій категорії спорів.

За висновками судів попередніх інстанцій, заявлені гаранту вимоги відповідали умовам Банківської гарантії і були направлені гаранту 25.03.2022 та 28.03.2022, тобто в межах дії Банківської гарантії.

Скаржник наголошує на порушенні Компанією строків звернення до нього з вимогами, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду у питанні дотримання строку на звернення бенефіціара до гаранта з відповідною вимогою (на момент направлення вимоги засобами поштового зв`язку чи на момент її отримання гарантом).

Надаючи оцінку цим доводам скаржника Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій у розгляді цього питання цілком правомірно та обґрунтовано послалися на позицію ОП КГС ВС, викладену у постанові від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19, про те, що чинним цивільним законодавством, не передбачено необхідності фактичного отримання гарантом адресованої йому вимоги про сплату гарантії протягом строку її дії, а унормовано лише необхідність пред`явлення такої вимоги у цей строк.

Оскільки, як встановлено судами, Банківська гарантія не містить умов, які б передбачали необхідність фактичного отримання Банком адресованої йому Компанією вимоги про сплату гарантії протягом строку її дії, а унормовано лише необхідність пред`явлення такої вимоги у цей строк, враховуючи з`ясування судами обставин направлення Компанією Банку вимог як мінімум за 3 робочі дні до спливу строку дії Банківської гарантії, суди дійшли заснованого на встановлених обставинах спору та умовах Банківської гарантії висновку про дотримання бенефіціаром строків звернення з вимогами до гаранта незалежно від обставин отримання вимог останнім 04.04.2022.

Отже, висновок Верховного Суду у цьому питанні вже сформовано ОП КГС ВС у постанові від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19 і підстав для відступу від нього колегія суддів у цьому випадку за наведеними доводами не вбачає.

У частині доводів касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм пункту 6 частини першої статті 3, частин другої, третьої статті 13, частини третьої статті 16, частин першої, четвертої статті 212, частини третьої статті 509, частини першої статті 563, частини першої статті 565, статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України та частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пунктів 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4, 1.7.5 Правил ринку, а також частини другої статті 75, статті 269 ГПК України, скаржник одночасно наполягає на:

- невідповідності вимог Компанії, направлених Банку, умовам виданої Банківської гарантії;

- недоведеності обставин настання гарантійного випадку за Банківською гарантією;

- обставинах сприяння у його настанні самим кредитором.

З урахуванням позиції ОП КГС ВС у наведеній постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 Верховним Судом відхиляються доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування перелічених норм права в частині, яка стосується тверджень щодо недоведеності обставин настання гарантійного випадку за Банківською гарантією, оскільки при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування не входить дослідження наявності чи відсутності порушення боржником/кредитором основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Отже, у розгляді цього спору, з огляду на позицію ОП КГС ВС, викладену у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, відсутні підстави для формування висновків щодо застосування наведених норм права, про які зазначає скаржник у касаційній скарзі в цій частині.

Водночас, в частині доводів скаржника щодо невідповідності вимог Компанії, направлених Банку, умовам виданої Банківської гарантії, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є гарантія.

Статтею 560 ЦК України передбачено, що за гарантією банк, інша фінансова установа (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою, третьою статті 563 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

У силу положень частини першої статті 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що відповідно умов Банківської гарантії (пунктів 3 та 4; з урахуванням змін № 1 від 07.09.2021), зобов`язаннями принципала є грошові зобов`язання принципала перед бенефіціаром, виконання яких забезпечується цією гарантією, що виникнуть за Договором про врегулювання небалансів електричної енергії (індикатор договору № 1196-01024, дата акцептування 18.07.2019), що укладений між принципалом та бенефіціаром шляхом подання заяви-приєднання до договору про врегулювання небалансів електричної енергії та присвоєння бенефіціаром принципалу ідентифікатора ринку 56Х701, з оплати принципалом вартості електричної енергії, купленої у бенефіціара внаслідок врегулювання небалансів електричної енергії згідно із Законом України "Про ринок електричної енергії" і Правилами ринку.

Таким чином, Банківська гарантія забезпечує виконання грошових зобов`язань принципала перед бенефіціаром за Договором з оплати вартості електричної енергії, купленої згідно із Законом України "Про ринок електричної енергії" і Правилами ринку, а не будь-яких інших грошових зобов`язань принципала.

У випадку, якщо підставою виникнення вимог бенефіціара або їх частини не є Договір, то умови Банківської гарантії не забезпечують виконання таких зобов`язань.

Так, у касаційній скарзі Банк посилається, зокрема, на неправомірність продажу Компанією Товариству електроенергії за Договором в умовах статусу останнього "Дефолтний" в період з 07.03.2022 по 16.03.2022 та нерозповсюдженні дії Банківської гарантії на зобов`язання, які виникнули у цей період, оскільки гарантія не може забезпечувати виконання нелегального (незаконного) грошового зобов`язання.

У силу положень підпунктів 2-5 пункту 1.7.5 Правил ринку, на період існування статусу "Дефолтний" АР вживає до такого учасника ринку, зокрема, такі заходи: публікує на офіційному вебсайті АР повідомлення про набуття учасником ринку статусу "Дефолтний" із зазначенням дати набуття такого статусу; зупиняє майбутні та скасовує діючі реєстрації ДД щодо продажу електричної енергії учасникам ринку; установлює нульовий обсяг продажу електричної енергії на РДН та ВДР для такого учасника ринку; якщо учасник ринку також виступає в якості електропостачальника (або споживача), після набуття ним статусу "Дефолтний" постачання електричної енергії споживачам такого учасника ринку (або такому учаснику ринку) здійснюється постачальником «останньої надії» відповідно до Правил роздрібного ринку з 00:00 дня, наступного за днем набуття ним статусу "Дефолтний".

Верховний суд враховує, що відомості щодо присвоєння Товариству статусу "Дефолтний" містилися у письмових поясненнях НКРЕКП, наданих суду першої інстанції 05.08.2022, однак судами не було їм надано правової оцінки, відповідні обставини судами не з`ясовані. У апеляційній скарзі Банк зазначав про те, що зобов`язання принципала з оплати електроенергії придбаної в період з 07.03.2022 по 16.03.2022 не охоплюються Договором, а тому не забезпечуються Банківською гарантією.

У постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 ОП КГС ВС, відступила від власного попереднього висновку, наголосивши, що гарант не вправі оцінювати наявність чи відсутність обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником. У відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, яке не залежить від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Отже, гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема, вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що з огляду на специфіку спірних правовідносин у цій справі, з урахуванням вимог, заперечень та доводів її учасників, суди попередніх інстанцій мали перевірити чи заявлені Компанією Банку вимоги повністю забезпечуються Банківською гарантією, а підставою їх виникнення є Договір.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 8.2 Банківської гарантії вимога бенефіціара до гаранта повинна містити, з поміж іншого, посилання на номер та дату рахунку, який містить розмір порушених зобов`язань принципала, що був наданий бенефіціаромп для оплати.

Судом першої інстанції встановлено вимога Компанії до Банку № 01/12491 від 28.03.2022 містить посилання на рахунок № 100 від 22.03.2022 на загальну суму 409 411 746,37 грн, який бенефіціаром принципалу не виставлявся.

Також судом першої інстанції встановлено, та не заперечується учасниками справи, що рахунок № 100 від 22.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн в особистому кабінеті учасника ринку в системі управління ринком відсутній.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявний рахунок № 100 від 21.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн (за період з 11.03.2022 по 16.03.2022 - позаплановий рахунок).

Одночасно з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявна копія наданого Банком скріншоту сторінки в особистому кабінеті Товариства як учасника ринку в системі управління ринком, де станом на 07.04.2022 зафіксовані виставлені Компанією рахунки в розділі "статус рахунків: "всі дійсні", серед яких рахунок № 100 від 21.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн - відсутній, однак наявний рахунок № 314 від 28.03.2022 на суму 434 625 190,52 грн, що і є обставиною, яка визнається сторонами.

У свою чергу, відсутність рахунку № 100 від 21.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн у особистому кабінеті учасника ринку в системі управління ринком на сьогоднішній день пояснюється специфікою обліку заборгованості на ринку електроенергії та обліком планових (подекадних) рахунків, що не виключає права Компанії при стрімкому збільшенні розміру заборгованості направляти позапланові рахунки, адже в іншому випадку таке збільшення заборгованості клієнта позбавило б Компанію можливості оперативно відключити клієнта та вимагати оплати коштів від Товариства та Банку.

Відповідно до частини другої статті 563 ЦК України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (частина перша статті 565 ЦК України).

У постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду серед іншого виснувала, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 ЦК України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора.

Отже, у розгляді цього спору суди попередніх інстанцій мали перевірити чи відповідала вимога Компанії № 01/12491 від 28.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн приписам статті 563 ЦК України та умовам Банківської гарантії, а також перевірити чи відповідала відмова Банку в задоволенні вимоги Компанії, викладена у листі від № 21.2/899 від 11.04.2022, приписам статті 565 ЦК України.

За нез`ясування наведених обставин Верховний Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про відповідність направлених Компанією Банку вимог умовам Банківської гарантії, а, відтак, і про обґрунтованість та доведеність позовних вимог у цій справі.

За наведеного Верховний Суд не вбачає очевидно неприйнятними посилання скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права на які посилається Банк у цій частині касаційної скарги.

Доводи Банку про неповне з`ясування обставин справи та ненадання судами оцінки окремим доказам у справі, хоч і в іншому контексті, однак знайшли своє часткове підтвердження з урахуванням наведених Верховним Судом недоліків, допущених судами попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п`ята статті 236 ГПК України).

За змістом частини першої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Слід зазначити, що рішення і постанова судів попередніх інстанцій наведеним вимогам не відповідають, оскільки суди не в повній мірі з`ясували підстави виникнення заявлених позовних вимог, зокрема, не дослідили чи забезпечуються заявлені позовні вимоги Банківською гарантією та чи відповідала вимога Компанії № 01/12491 від 28.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн умовам Банківської гарантії, відтак, не перевірили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані із цим обставини, які підлягали першочерговому з`ясуванню, у зв`язку з чим рішення судів попередніх інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими внаслідок порушення норм процесуального права. Натомість доводи касаційної скарги Банку в цій частині знайшли своє часткове підтвердження за результатами їх перегляду в касаційному порядку.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України позбавлений процесуальної можливості з`ясовувати та встановлювати зазначені обставини, що мають значення для справи, а їх відсутність перешкоджає прийняттю законного, обґрунтованого та остаточного рішення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення справи з наведених мотивів до суду першої інстанції на новий розгляд.

У силу приписів пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняту за результатом перегляду цього рішення, в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3, 4 цієї статті, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржувані рішення і постанову судів попередніх інстанцій скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, перевірити чи забезпечуються заявлені позовні вимоги Банківською гарантією та чи відповідала вимога Компанії № 01/12491 від 28.03.2022 на суму 409 411 746,37 грн умовам Банківської гарантії, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого розглянути спір, з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Оскільки рішення суду першої інстанції і постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд, то розподіл судових судового збору у справі здійснює господарський суд, який ухвалює рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Банк Альянс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі № 910/3268/22, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - закрити.

2. Касаційну скаргу акціонерного товариства "Банк Альянс" задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2025 у справі № 910/3268/22 в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова