ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2026 р. Справа№ 910/3108/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Сибіги О.М.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 (повний текст складено і підписано 11.06.2025)

у справі № 910/3108/25 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Гребінківської міської ради

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті»

2. Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області

про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 134 623,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Гребінківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» та Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області, у якому просив:

- визнати недійсними укладені між відповідачами додаткові угоди №1 від 13.01.2022, №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022 до договору № 88 про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2021;

- стягнути з відповідача 1 на користь позивача безпідставно одержані кошти в сумі 134 623,93 грн., які надмірно сплачені за договором № 88 про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2021.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що

- спірні додаткові угоди є недійсними, оскільки укладені з порушенням вимог законодавства у сфері публічних закупівель, а саме ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», так як внаслідок укладення таких додаткових угод було збільшено ціну електричної енергії без належного підтвердження коливання ціни, а також збільшено її більш ніж на 10 %;

- оскільки оскаржуваними додатковими угодами були внесені зміни до істотних умов договору № 88 про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2021, відповідачем 1 безпідставно сплачено відповідачу 2 кошти в сумі 134 623,93 грн., які є різницею між фактично сплаченою сумою та сумою, яку відповідач 1 мав сплатити за фактично поставлений обсяг електричної енергії.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- додаткова угода № 1 від 13.01.2022 укладена між відповідачами на підставі п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку із змінами регульованого тарифу на послуги з передачі та розподілу електричної енергії, який встановлений Регулятором ринку - НКРЕКП та введений в дію з 01.01.2022. У свою, чергу спірний договір про постачання електричної енергії споживачу № 88 укладений 21.12.2021, коли новий тариф на послуги з передачі та розподілу електричної енергії ще не діяв, а отже, і не міг враховуватися сторонами при укладенні договору. Крім того, згідно реєстру отриманих тендерних пропозицій, який також розміщений на офіційному веб-сайті Prozorro, тендерна пропозиція відповідача 1 надійшла 26.11.2021, а відповідні постанови НКРЕКП прийняті 01.12.2021 № 2454 та 17.12.2021 № 2604, отже, на дату подання тендерної пропозиції зазначені постанови не прийняті Регулятором. Вказане свідчить про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.01.2022;

- додаткові угоди № 2, № 3 та № 4 укладені між відповідачами на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з коливанням ціни одиниці товару на ринку у бік збільшення, відповідне коливання ціни підтверджене довідками ТПП, що є належним доказом коливання ціни на ринку. Кожна з вказаних угод не збільшувала ціну договору більш, ніж на 10 %, а загальне збільшення ціни одиниці товару електричної енергії, у зв`язку з коливанням ціни одиниці товару на ринку, склало 16,24%, та не призвело до збільшення загальної суми спірного договору, що відповідає п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Враховуючи вище викладене додаткові угоди № 2, № 3 та № 4 не підлягають визнанню недійсними;

- на момент укладення зазначених вище додаткових угод, сторони виходили з можливості неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%, виходячи з формулювання, визначеного у п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», адже правова позиція, щодо такого застосування вказаної норми Закону була викладена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2021 у справі № 826/11063/17 та згодом підтверджена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21. При цьому сторони виходили із принципу правової визначеності, адже зазначений принцип має на меті забезпечення учасників правовідносин можливістю точно спрогнозувати результати своїх дій, бути впевненими в незмінності свого правового статусу, набутих прав і обов`язків;

- відповідачі не могли спрогнозувати, що в подальшому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 відійде від позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.07.2021 у справі № 826/11063/17, а також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 420/17618/21;

- наразі існує діалектична суперечність між правовою визначеністю норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі № 600/1908/20-а та Мінекономіки, що є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, у тому числі, у сфері закупівель.

Відповідач 2 проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що

- додаткова угода № 1 від 13.01.2022 укладена з огляду на встановлення постановами НКРЕКП № 2454 від 01.12.2021 та № 2604 від 17.12.2021, які набрали законної сили з 01.01.2022, тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» на 2022 рік та тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ «Полтаваобленерго». Вказані постанови набрали чинності з 01.01.2022, а відтак, оскільки процедуру закупівлі за наслідками проведення якої укладено спірний договір було оприлюднено 12.11.2021, а відповідач 1 подав свою цінову пропозицію 26.11.2021. Тобто, на момент оголошення процедури закупівлі, відповідач 2, як замовник, не володів інформацією з приводу нових тарифів, тому не закладав їх в ціні договору під час оголошення процедури закупівлі. Крім того, внесення нових тарифів в договір, під час його підписання, було неможливим, оскільки станом на дату підписання договору, вони були не чинними;

- положеннями п. п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» прямо передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%, про що свідчить формулювання «не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін» до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару», проте навіть таке обмеження щодо строків зміни ціни не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю електричної енергії. При цьому зазначена вимога жодним чином не обмежує підсумковий, кінцевий відсоток підвищення ціни, проте таке збільшення має відбуватися за умови доведення пропорційності збільшенню ціни на ринку. Належними доказами такої обставини може бути як відомості, що засвідчені торгово-промисловою палатою, так й інформація про рівень цін із сайту «Оператор ринку», тощо;

- отже зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною за таких умов: відбувається за згодою сторін; підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватись не більше ніж на 10 %; загальна сума ціни договору не повинна збільшуватися;

- зміни, які вносились до спірного договору додатковими угодами, за рахунок зменшення обсягу закупівлі товару не призвели до збільшення суми, визначеної в такому договорі. Водночас жодною зі додаткових угод ціну за одиницю товару не було збільшено понад 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку та на підтвердження обґрунтованості коливання ціни на електричну енергію, що зумовило її збільшення за Договором. Вказане підтверджено експертними висновками Харківської торгово-промислової палати, зі змісту яких можна відстежити динаміку цін та встановити її рух у бік збільшення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсними додаткових угод, суд першої інстанції, з посиланням на правовий висновок щодо застосування п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 24.01.2024 року у справі №922/2321/22, згідно з яким під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте, загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, встановив, що сторонами спірного договору безпідставно укладено спірні додаткові угоди, якими збільшено ціну за одиницю товару на 22,01% з перевищенням законодавчо визначеного максимально допустимого 10% ліміту, а відтак такі додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки вони укладені з порушенням положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Також суд першої інстанції зазначив про те, що недійсність спірних додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно спірним договором, тобто і поставка електроенергії, і її оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов саме первісної редакції такого договору, а відтак внаслідок виконання відповідачем 2 своїх зобов`язань фінансового характеру за оспорюваними додатковими угодами відповідачем 1 були безпідставно отримані грошові кошти на загальну суму 134 623,93 грн., які відповідач 1 зобов`язаний повернути в силу приписів ст.ст. 216, 1212 ЦК України.

Також суд першої інстанції встановив наявність у цій справі підстав для захисту інтересів держави прокурором.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини , що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача 1 та не враховано, що корегування ціни шляхом укладення додаткових угод до спірного договору, допомогла підтримати взаємовигідні відносини між постачальником та споживачем, що забезпечило стабільне постачання електричної енергії за спірним договором в умовах ринкової нестабільності цін на електричну енергію;

- судом першої інстанції не було враховано того, що чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні договору (відповідно до тендерної документації). Так, за умовами спірного договору передбачено, що наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою;

- судом першої інстанції не враховано та не надано належної оцінки листам Мінекономіки від 17.10.2016 № 3302-06/34307-06, від 24.11.2020 № 3304-04/69987-06, від 21.10.2024 № 3323-02/75277-07 (копії містяться в м/с);

- намагання прокурора, у даному випадку, у судовому порядку стягнути з постачальника електричної енергії - відповідача 1 грошові кошти за фактично виконаним належним чином договором про закупівлю є покладенням на постачальника надмірної відповідальності, яка не передбачена статтею 44 Закону України «Про публічні закупівлі» та статтею 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з порушенням строків, встановлених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- апелянт просив суд першої інстанції перейти до розгляду справи № 910/3108/25 в порядку загального позовного провадження, проте місцевий господарський суд зазначив, що зважаючи на предмет позовних вимог та ціну позову дана справа є малозначною та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, а клопотання відповідача 1 залишено без задоволення. При цьому ця справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, але місцевим господарським судом, в порушення вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, не враховано правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 13.02.2024 у справі № 920/51/23.

Крім того в апеляційній скарзі апелянт просив зупинити провадження у справі № 910/3108/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великої Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/3108/25 призначено до розгляду на 29.07.2025 об 11:50 год., витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/3108/25, учасникам справи запропоновано надати письмові пояснення щодо клопотання відповідача 1 про зупинення апеляційного провадження.

10.07.2025 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

14.07.2025 до суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 № 09.1-08/1741/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3108/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 28.07.2025 по 01.08.2025 включно.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Іоннікова І.А., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 справу № 910/3108/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Іоннікова І.А., Хрипун О.О.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 призначено на 02.09.2025 о 12:00 год.

07.08.2025 представник відповідача 1 звернувся до суду з клопотанням про участь у судовому засіданні у справі № 910/3108/25, яке призначено на 02.09.2025 о 12:00 год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 вказане клопотання задоволено.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 № 09.1-08/1994/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3108/25 у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 07.08.2025 про звільнення судді Іоннікової І.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відставку.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 справу № 910/3108/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів ((головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 відбудеться у раніше визначені дату та час 02.09.2025 о 12:00 год., постановлено судове засідання у справі № 910/3108/25 провести в режимі відеоконференції.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 № 09.1-08/2025/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3108/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці 02.09.2025.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 справу № 910/3108/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Гончаров С.А.), розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 призначено на 16.09.2025 об 11:30 год., постановлено судове засідання у справі № 910/3108/25 провести в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» про зупинення апеляційного провадження, апеляційне провадження у справі № 910/3108/25 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду, сторони зобов`язано негайно повідомити суд про закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі № 920/19/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

08.12.2025 до суду від заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області надійшла заява про поновлення провадження у справі № 910/3108/25, в якій заявник вказує, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, постановою Великої Палати Верховного суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетичне партнерство» залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 та рішення Господарського суду Сумської області від 26.06.2024 у справі № 920/19/24 - без змін.

Колегією суддів перевірено вказані обставини і встановлено, що станом на 08.12.2025 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено лише вступну та резолютивну частину постанови Великої Палати Верховного суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 № 09.1-08/2766/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3108/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 18.12.2025, у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 20.12.2025 по 24.12.2025, а у період з 25.12.2025 по 26.12.2025 і у період з 29.12.2025 по 09.01.2026 - у відпустці.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Демидова А.М.

Колегією суддів встановлено, що станом на 29.12.2025 забезпечено надання загального доступу до постанови Великої Палати Верховного суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 справу № 910/3108/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Демидова А.М.), апеляційне провадження у справі № 910/3108/25 поновлено, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 призначено на 04.02.2026 об 11:00 год.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному у період з 19.01.2026 по 06.02.2026 судове засідання у призначений час не відбулось.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2025 № 09.1-08/428/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3108/25 у зв`язку з перебуванням судді Демидової А.М., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці у період з 04.02.2026 по 16.02.2026 з метою призначення справи до розгляду у судовому засіданні на нову дату.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 справа № 910/3108/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 справу № 910/3108/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Сибіга О.М., Тищенко О.М..), апеляційне провадження у справі № 910/3108/25 поновлено, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 призначено на 04.02.2026 об 11:00 год.

Станом на 24.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач та відповідачі в судове засідання представників не направили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідачів за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

Комунальним некомерційним підприємством «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області на офіційному порталі публічних закупівель «ProZorro» оприлюднено оголошення про проведення відкритих торгів у закупівлі UA-2021-11-12-001759-b електричної енергії в очікуваних обсягах 700000 кВт.год з очікуваною вартістю 4200000 грн. в т. ч. ПДВ.

Учасниками вказаних відкритих торгів зареєструвались:

- ТОВ «Промгаз Сіті» з пропозицією 3 486 000,00 грн. (остаточна пропозиція 3 486 000,00 грн.);

- ТОВ «Полтаваенергозбут» з пропозицією 3 859 500,00 грн. (остаточна пропозиція 3 859 500,00 грн.);

- ТОВ «Енерджі Трейд Груп» з пропозицією 4 179 000,00 грн. (остаточна пропозиція 4 179 000,00 грн.).

Відповідно до звіту про результати проведення процедури закупівлі UA-2021-11-12-001759-b від 21.12.2021(а.с. 57-58 т. 1) Замовником встановлено, що тендерна пропозиція ТОВ «Промгаз Сіті» відповідає кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації, підстави для відмови, установлені ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі».

За результатами відкритих торгів 21.12.2021 між відповідачем 1 (Постачальник) та КНП «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області (Споживач) укладено Договір № 88 про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір) (а.с.30-35 т. 1), за умовами п.1.1 якого Постачальник продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. п. 1.2, 1.3 Договору найменування товару: електрична енергія; код 09310000-5 Електрична енергія за ДК 021:2015 (далі - Товар). Постачання товару за Договором передбачає поставку електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок Споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії. Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2020 по 31.12.2022 становить 700 000 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що строк (термін) поставки товару з 01.01.2020 по 31.12.2022.

Відповідно до п. 4.1 Договору його ціна становить 3 486 000,00 грн., в тому числі ПДВ 581 000,00 грн., яка реалізується в межах кошторисних призначень Замовника на 2022 рік.

Подальше виникнення бюджетних зобов`язань може збільшуватися/зменшуватися відповідно до кошторисних призначень та регламентуватися шляхом укладення додаткових угод, але не може перевищувати загальну суму договору. Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами , згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього договору. Ціна електричної енергії включає в себе вартість послуг оператора системи передачі щодо надання послуг з передачі електричної енергії, які необхідні для виконання цього договору. Ціна товару та цього договору включає вартість послуг з розподілу електричної енергії. Ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником у рахунках про оплату електричної енергії (актах приймання - передавання товарної продукції чи акт прийому - передачі проданих товарів та/або наданих послуг) за цим Договором. Розрахунковим періодом є 1 календарний місяць. Перегляд ціни відбувається не частіше ніж один раз в місяць, з першого числа місяця наступного за розрахунковим місяцем (п.п.4.3- 4.8 Договору).

Сторони в п. 4.9 Договору погодили, що після укладання договору про закупівлю, перший перегляд (зміна) ціни за одиницю товару можливий тільки з першого числа місяця, наступного за повним календарним місяцем, якому передує місяць укладення договору про закупівлю.

Комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до Договору (а.с. 36зворот т. 1), передбачена ціна (тариф) електричної енергії , у тому числі диференційовані ціни (тарифи): 4,98 грн. з ПДВ за 1 кВТ/год., у тому числі тариф на послуги з передачі електричної енергії та без урахування тарифу на розподіл електричної енергії.

Згідно п. 12.1 Договір набирає чинності з 01.01.2022 та діє до 31.12.2022, якщо інше не встановлено комерційною пропозицією, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

У п.12.3 Договору сторонами, серед іншого, погоджено, що істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків передбачених ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»:

- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача;

- збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії;

У випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, постачальник має право письмово звернутись до споживача з відповідною пропозицією, при цьому, така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Документ (або документи), що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку, повинен обов`язково містити дані щодо середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару на день укладення договору з урахуванням внесених раніше змін до нього та якщо такі обставини мали місце та середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару на момент письмового звернення постачальника щодо збільшення ціни та значення коливання і повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки/, виданої торгово- промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики, або іншим уповноваженим органом, який може надавати підтверджуючі документи про коливання ціни.

У будь-якому випадку підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з урахуванням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Розгляд пропозиції постачальника споживачем щодо збільшення ціни має відбуватися не більше ніж 20 днів від дати надходження повідомлення (листа).

Зміна ціни електричної енергії узгоджується сторонами шляхом підписання відповідної додаткової угоди. Термін дії додаткової угоди повинен відповідати періоду, зазначеному в документі, що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару. Споживач залишає за собою право відмовити постачальнику у підвищення цін, якщо буде вважати його не обґрунтованим.

Згідно з п. 13.1 Договору, у разі зміни регульованих цін (тарифів), які враховуються при розрахунку ціни на електричну енергію постачальник здійснює коригування шляхом збільшення/зменшення відповідної регульованої складової з дати її введення в дію на підставі відповідних постанов НКРЕКП.

В подальшому, між Споживачем та Постачальником було укладено ряд додаткових угод, якими кожного разу збільшено ціну за одиницю товару:

- додатковою угодою № 1 від 13.01.2022 (а.с. 74 т. 1), з огляду на Постанову НКРЕКП від 01.12.2021 №2454 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» на 2022 рік» та Постанову НКРЕКП від 17.12.2021 №2604 «Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ «Полтаваобленерго» із застосуванням стимулюючого регулювання, п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та умов договору, визначено, що ціна за 1 кВТ/год. спожитої електричної енергії становить 5,1972 грн. з ПДВ та починає застосовуватись з 01.01.2022 (ціну товару збільшено на 4,3614 % від погодженої у Договорі - примітка суду);

- додатковою угодою № 2 від 12.09.2022 (а.с. 75 т. 1) визначено, що ціна за 1 кВТ/год. спожитої електричної енергії становить 5,362128 грн. з ПДВ та починає застосовуватись з 01.08.2022. За поясненнями відповідача 1 вказана додаткова угода укладена у зв`язку з коливанням ціни на електричну енергію на ринку, що підтверджено ціновою довідкою Харківської ТПП №582/22 від 01.09.2022 (ціну товару збільшено на 7,6732 % від погодженої у Договорі - примітка суду);

- додатковою угодою №3 від 22.09.2022 (а.с. 77зворот т. 1) визначено, що ціна за 1 кВТ/год. спожитої електричної енергії становить 5,729496 грн. з ПДВ та починає застосовуватись з 01.09.2022. За поясненнями відповідача 1 вказана додаткова угода укладена у зв`язку з коливанням ціни на електричну енергію на ринку, що підтверджено ціновою довідкою Харківської ТПП №624/22 від 13.09.2022 (ціну товару збільшено на 15,0501 % від погодженої у Договорі - примітка суду);

- додатковою угодою № 4 від 29.09.2022 (а.с. 79зворот т. 1) визначено, що ціна за 1 кВТ/год. спожитої електричної енергії становить 6,0800988 грн. з ПДВ та починає застосовуватись з 11.09.2022. За поясненнями відповідача 1 вказана додаткова угода укладена у зв`язку з коливанням ціни на електричну енергію на ринку, що підтверджено ціновою довідкою Харківської ТПП №684/22 від 26.09.2022 (ціну товару збільшено на 22,08 % від погодженої у Договорі - примітка суду)

Отже, внаслідок укладення додаткових угод відбулось збільшення ціни за одиницю товару більш, ніж на 22 %.

Звертаючись до суду з цим позовом заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області просить:

- визнати недійсними укладені між відповідачами додаткові угоди №1 від 13.01.2022, №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022 до Договору;

- стягнути з відповідача 1 на користь позивача безпідставно одержані кошти в сумі 134 623,93 грн., які надмірно сплачені за Договором

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Щодо наявності у заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави та визначення позивачем саме Гребінківської міської ради, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Матеріали справи свідчать, що в обґрунтування підстав для звернення з цим позовом, прокурор посилається на те, що:

- виконання зобов`язань за додатковою угодою, укладеною з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в ст.3 даного Закону;

- у даному випадку, укладення додаткових угод до договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора;

- невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави;

- укладенням додаткових угод до договору поставки електричної енергії порушені матеріальні інтереси, оскільки з урахуванням додаткових угод КНП «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області фактично отримано менший обсяг електричної енергії у порівнянні з первісним договором за значно вищою ціною;

- позивачем, як органом уповноваженим на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, не вжито належних заходів щодо усунення порушень в межах своїх повноважень, в тому числі шляхом звернення до суду, в той час як укладення спірних угод призвело до неефективного, неекономного та нераціонального використання коштів бюджету.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі бюджету, фінансів і цін, зокрема, віднесене фінансування видатків з місцевого бюджету в установленому законом порядку (п. 4 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є в комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Згідно з ч. 5 ст. 22 БК України, головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, у тому числі і місцевих бюджетів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) угод, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 БК України, має бути дотримано принцип ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів, де усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, місцевим самоврядуванням, при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Статтею 1 БК України встановлено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Джерелом фінансування за Договором є бюджетні кошти.

Позивач як орган місцевого самоврядування, є розпорядником бюджетних коштів у розумінні ст. 22 БК України, що уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, водночас, зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави в бюджетній сфері.

За таких обставин колегія суддів вважає, що прокурор правильно визначив позивача у цій справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;

- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;

- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Прокурор попередньо звертався до Гребінківської міської ради з листом № 53-227 вих 25 від 14.01.2025 (а.с. 40-41 т. 1), в якому повідомив про наявність порушень при укладанні КНП «Гребінківська міська лікарня» Додаткових угод до Договору.

З відповіді Гребінківської міської ради Полтавської області вих..№ 06-45/570 від 07.03.2025 (а.с. 29 т. 1) вбачається, що Гребінківська міська рада не вживала та не планує вживати заходів позовного характеру з даного питання та не заперечує проти звернення з позовом про визнання недійсними Додаткових угод.

У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №917/665/20, 07.04.2021 у справі №913/124/20, 09.06.2021 у справі №916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:

- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт незвернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;

- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;

- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим , критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.

Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що у цій справі прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

Щодо спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Позовні вимоги в частині визнання недійсними додаткових угод №1 від 13.01.2022, №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022 до Договору ґрунтуються на порушенні сторонами вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (далі Закон).

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

За змістом ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов.

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочини є безспірно нікчемними, якщо усувається оціночність їх сприйняття і абсолютно зрозуміло, що вони вчинені з таким порушенням закону, яке позначається як підстава їх нікчемності, тому ніякого спору виникнути не може. Нікчемний правочин як завідомо недійсний не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.

У свою чергу оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки.

Отже, кожен з видів недійсності правочинів передбачає, зокрема, різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів, залежно від підстав визнання правочину недійсним настають різні правові наслідки.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19

Вимогами статей 36, 37 Закону, які були чинні до вступу в дію нової редакції Закону від 19.04.2020 (далі попередня редакція), передбачалось, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 цього Закону.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 36 Закону у попередній редакції, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Тобто, угоди, укладені з порушенням вимог ч. 4 ст. 36 Закону у попередній редакції, в силу статті 37 указаного Закону є нікчемними.

Втім, 19.04.2020 вступила в дію нова редакція Закону в якій унормовано обставини нікчемності договору.

Так, відповідно до ст. 43 Закону договір про закупівлю є нікчемним у разі: 1) якщо замовник уклав договір про закупівлю до/без проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі згідно з вимогами цього Закону; 2) укладення договору з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону; 3) укладення договору в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; 4) укладення договору з порушенням строків, передбачених частинами п`ятою і шостою статті 33 та частиною сьомою статті 40 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Частиною 4 ст. 41 Закону передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Частиною 5 ст. 41 Закону встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема:

- збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону);

- зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни (п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону).

Аналіз змісту спірних додаткових угод свідчить про те, що:

- додаткову угоду № 1 від 13.01.2022 укладено з посиланням на п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону;

- додаткові угоди №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022 укладені з посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону.

Водночас ст. 43 Закону, якою встановлено підстави нікчемності договору про закупівлю, не передбачено серед правових підстав нікчемності договору порушення сторонами вимог ч. 5 ст. 41 Закону.

Вказане свідчить про те, що у новій редакції Закону порушення вимог ч. 5 ст. 41 Закону не є законодавчо встановленою підставою нікчемності правочину.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/1058/21.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання недійсними спірних додаткових угод є належним і ефективним способом захисту інтересів держави внаслідок укладення незаконних правочинів.

Так, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 22 Закону тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон виключень з вказаного правила не містить.

Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

З матеріалів справи слідує, що підставою для укладення додаткової угоди № 1 від 13.01.2022 визначено Постанову НКРЕКП від 01.12.2021 №2454 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» на 2022 рік» та Постанову НКРЕКП від 17.12.2021 №2604 «Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ «Полтаваобленерго».

Так, відповідачі зазначають про те, що:

- вказана додаткова угода була укладена у зв`язку з встановленням нового регульованого тарифу на послуги з передачі та розподілу електричної енергії, який встановлений Регулятором ринку - - НКРЕКП та введений в дію з 01.01.2022;

- Договір укладений між сторонами 21.12.2021, коли новий тариф на послуги з передачі та розподілу електричної енергії ще не діяв, а отже, не міг враховуватися сторонами при укладенні договору;

- згідно реєстру отриманих тендерних пропозицій, який також розміщений на офіційному веб-сайті Prozorro, тендерна пропозиція відповідача 1 надійшла 26.11.2021, а відповідні постанови НКРЕКП прийняті 01.12.2021 № 2454 та 17.12.2021 № 2604, отже, на дату подання тендерної пропозиції зазначені постанови не прийняті Регулятором;

- вказане свідчить про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13.01.2022;

Колегія суддів зазначає про те, що виходячи зі змісту п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону зміна регульованого тарифу на послуги з передачі та розподілу електричної енергії може бути підставою для зміни істотних умов договору про закупівлю у випадку, якщо договорі про закупівлю встановлено як застосування такого тарифу, так і порядок зміни ціни, проте Договір таких умов не містить.

Окремо колегія суддів зауважує на тому, що:

- постанови НКРЕКП від 01.12.2021 № 2454 та від 17.12.2021 № 2604 були оприлюднені на сайті НКРЕКП у дати їх прийняття, а відтак станом на дату укладення Договору вже мали бути відомі всім сторонами Договору;

- очевидним є те, що встановлення НКРЕКП тарифів на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» та тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ «Полтаваобленерго» на наступний рік відбувається щорічно наприкінці попереднього року, а відтак вказане не є непрогнозованою подією (зокрема і для відповідача 1 який, згідно з відомостей, які наявні на його офіційному сайті https://promgazcity.com.ua/pravoustanovchi-dokumenti/, принаймні з 2019 року має ліцензії з провадження господарської діяльності на постачання електричної енергії), яку б не можна було врахувати при визначення ціни Договору у тендерній пропозиції.

Отже, на переконання колегії суддів, визначені Законом підстави для укладення Додаткової угоди № 1 відсутні.

З матеріалів справи слідує, що підставою для укладення додаткових угод №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022 були цінові довідки Харківської ТПП:

- №582/22 від 01.09.2022 (щодо додаткової угоди № 2, якою ціну товару збільшено на 7,6732 % від погодженої у Договорі - примітка суду), в якій відображена інформація щодо середньозваженої ціни електричної енергії на РДН, ОЕС України, за січень (в цілому) 2022 року - 2 855,07 за МВт.год. та за серпень(в цілому) 2022 року - 2 993,06 грн. за МВт.год., тобто коливання ціни у бік зростання становить 4,83 %.

- №624/22 від 13.09.2022 (щодо додаткової угоди № 3, якою ціну товару збільшено на 15,0501 % від погодженої у Договорі - примітка суду), в якій відображена інформація щодо середньозваженої ціни електричної енергії на РДН, ОЕС України, за серпень(в цілому) 2022 року - 2 993,06 грн. за МВт.год. та за 1-шу декаду вересня 2022 року - 3 303,39 грн. МВт.год., тобто коливання ціни у бік зростання становить 10,37 %.

- №684/22 від 26.09.2022 (щодо додаткової угоди № 4, якою ціну товару збільшено на 22,08 % від погодженої у Договорі - примітка суду), в якій відображена інформація щодо середньозваженої ціни електричної енергії на РДН, ОЕС України, за 1-шу декаду вересня 2022 року - 3 303,39 грн. МВт.год. та за 2-гу декаду вересня 2022 року - 3 590,50 грн. за МВт.год., тобто коливання ціни у бік зростання становить 8,69 %.

Колегія суддів зазначає наступне.

Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі №913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).

Чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами при укладенні договору (відповідно до тендерної документації).

Виходячи з норм чинного законодавства, до суб`єктів надання такої інформації можна віднести, зокрема, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; Державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; Торгово-промислову палату України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації.

Таким чином, довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Зокрема, у документі, який видає компетентний орган, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціна на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто, наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Однак постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (Постанова ОП КГС ВС у справі №927/491/19 від 18.06.2021).

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни природного газу на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.

Коливання ціни на ринку повинно відбуватись саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.

Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 67 Закону України «Про ринок електричної енергії» в Україні функціонує єдиний ринок «на добу наперед» (РДН) та внутрішньодобовий ринок (ВДР). Купівля-продаж електричної енергії на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку здійснюється за правилами ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку.

Особливості проведення торгів, оприлюднення результатів, розрахунків та вказаних ринків визначаються Правилами ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 308, відповідно до яких:

- розрахунковий період - мінімальний відрізок часу, щодо якого визначаються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії на РДН/ВДР (60 хвилин);

- торги на РДН - процес визначення обсягів та ціни на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на РДН;

- торги на ВДР - процес визначення обсягів та цін на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання після завершення торгів на РДН та впродовж доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на ВДР.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» ціна купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу наперед» визначається для кожного розрахункового періоду оператором ринку за принципом граничного ціноутворення на основі балансу сукупного попиту на електричну енергію та її сукупної пропозиції, а на внутрішньодобовому ринку - за принципом ціноутворення «по заявленій (пропонованій) ціні» відповідно до правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку. Ціни на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку є вільними (ринковими) цінами.

За результатами торгів відповідно до правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку оприлюднюються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії для кожного розрахункового періоду та інші показники.

З довідок Харківської ТПП вбачається, що дослідження ринку цін на електричну енергію проводилось станом на певні дати (січень (в цілому) 2022 року, серпень(в цілому) 2022 року, 1-ша та 2-га декади вересня 2022 року), проте такі довідки не містять інформації, яка підтверджує саме коливання ціни на ринку з 21.12.2021 (дата укладення Договору) по дати укладення спірних додаткових угод. При цьому зміст вказаних довідок не дає можливості встановити дійсну зміну ціни на електричну енергію (як у бік збільшення, так і у зменшення) у вказані періоди та, відповідно, встановити наявність підстав для збільшення ціни електричної енергії.

При цьому, з огляду на вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону необхідним є дотримання пропорційності збільшення ціни за одиницю товару до коливання ціни на ринку.

Пропорційність означає рівність, співрозмірність двох відношень до порівняння.

Незважаючи на те, що за спірною додатковою угодою №2 сторони хоча і збільшили ціну товару лише на 7,6732 % від первісної ціни, проте всупереч положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону внесли зміни в договір без належного документального підтвердження значного та непрогнозованого зростання ціни електроенергії на ринку у відповідний період, що в свою чергу робило для постачальника виконання договору за первісною ціною вочевидь невигідним, збитковим.

Крім того, виключно коливання цін на ринку електроенергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару, оскільки при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну, постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №903/366/22.

Проте таких доказів відповідачем 1 надано не було та відповідних обставин судом не встановлено.

Натомість сторони послідовно збільшували вартість електроенергії, за відсутності доказів, що її вартісні показники упродовж дії Договору зростали в такій прогресії, що виконання його умов стало вочевидь невигідним (збитковим) для отримувала такої енергії.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 22 Закону тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон виключень з вказаного правила не містить.

Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Як встановлено вище, відповідачами належними та допустимими доказами не доведено необхідності для зміни істотних умов договору відповідно до Закону, а відтак застосування нових цін електричної енергії з дат, вказаних у спірних додаткових угодах, є неправомірним.

Водночас будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК України).

Зміна умов договору відбувається за згодою обох сторін.

В свою чергу, відповідач 1, будучи постачальником електричної енергії, був обізнаний про ціни на електричну енергію, на час укладення Договору, а підписавши Договір, погодився з його умовами, в тому числі щодо ціни товару.

Відповідач 1 взяв на себе зобов`язання та надав певні гарантії, при цьому погодився постачати електричну енергію замовнику за ціною, передбаченою в Договорі, з 01.01.2022 по 31.12.2022.

При цьому, відповідач 1 мав право відмовитись від укладення відповідного договору, однак цим правом не скористався.

Будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі. При цьому, така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір.

Отже, відповідач 2 мав беззаперечне право на отримання електричної енергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами Договорі, однак, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо пропозиції відповідача 1 про збільшення ціни підписав додаткові угоди, внаслідок чого ціна за 1кВт/год (одиницю товару) збільшилася.

Така поведінка сторін призвела до повного нівелювання результатів відкритих торгів.

При цьому з додатковими угодами № 3 та № 4 змінено істотні умови Договору, зокрема, збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії на більш ніж 10 % порівняно з погодженою під час закупівлі, що є самостійною та достатньою підставою для визнання таких додаткових угод недійсними.

Метою регулювання, передбаченого ст. 41 Закону, а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Так, ст. 652 ЦК України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 927/4058/21, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22 прийнятих у подібних правовідносинах, за наслідками розгляду спорів про визнання недійсними додаткових угод, що були укладені під час дії нової редакції Закону, яка вступила в законну силу 19.04.2020 та застосовується до спірних правовідносин.

Апелянт стверджує, що положеннями п. п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України прямо передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%.

Питання щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону неодноразово поставало перед Великою Палатою Верховного Суду, яка надала відповідні висновки у постановах від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 21.11.2025 у справі №920/19/24.

24.01.2024 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми п.2 ч.5 ст.41 Закону (у редакції Закону №114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, щодо застосування п.2 ч.5 ст.41 Закону.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 88-90 постанови від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку ст.652 ЦК, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст.652 ЦК та п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №922/433/22, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, від 06.02.2025 у справі №910/5182/24, від 18.02.2025 у справі №925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення п.2 ч.5 ст.41 Закону як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10% від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.

Отже, згідно з п.2 ч.5 ст.41 Закону (у редакції Закону №114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:

- збільшення ціни за одиницю товару до 10%;

- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;

- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

До того ж, застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція «не частіше ніж один раз на 90 днів» фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10%.

Отже, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону визначає правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону.

Інший підхід до розуміння положень п.2 ч.5 ст.41 Закону, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10%, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10% ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 5 Закону.

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису п.2 ч.5 ст.41 Закону, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважала, що зміна тлумачення цієї норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10% при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем документально не підтверджено коливання ціни на електричну енергію у період укладення спірних додаткових угод.

Слід зазначити і про те, що, як встановлено вище, постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати як те, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним, так і те, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції), проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем до суду не надано.

В свою чергу відповідач 1 здійснює господарську діяльність у сфері торгівлі електричною енергією, а відтак, з огляду на вказане, мав володіти достатніми знаннями щодо можливості коливання ціни на електричну енергію, та, відповідно перебачити пов`язані з цим ризики, зокрема закладення відповідних ризиків у тендерну пропозицію.

Верховним Судом у постанові від 12.09.2019 у справі №915/1868/18 наголошено, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом.

Враховуючи обставини, які викладені вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що збільшення ціни на товар внаслідок підписання оспорюваних додаткових угод відбулося без належного обґрунтування та належних доказів коливання цін на товар та призвело до збільшення загальної ціни договору, тому таке збільшення є прямим порушенням ст. 5, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, а відтак є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними на підставі положень статей 203, 205 ЦК України та задовольнив позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод №№ 1-4.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 1 на користь позивача грошових коштів в сумі 134 623,93 грн., колегія суддів зазначає про таке.

Положення ст. 216 ЦК України визначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За приписами ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 2).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні (ч. 1 ст. 669 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми..

Недійсність додаткових угод №№ 1-4 до Договору означає, що:

- поставка електроенергії мала здійснюватися за ціною з урахуванням умов Договору, а саме 4,98 грн. за 1 кВт/год.;

- відповідачем 1 відповідачу 2 поставлено, а останнім оплачено електроенергію в кількості 242 650 кВТ/год ;

- різниця між фактично сплаченими коштами та сумою, яка б мала бути сплачена згідно умов договору є безпідставно отриманими коштами на загальну суму 134 623,93 грн.

При цьому факт сплати відповідачем 2 відповідачу 1 за постачання електричної енергії грошових коштів підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Отже, суд першої інстанції цілком вірно встановивши, що грошові кошти в сумі 134 623,93 грн. є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала (у зв`язку з визнанням правочинів недійсними), а тому відповідач 1 зобов`язаний їх повернути позивачу, задовольнив позовні вимоги про стягнення вказаних коштів.

У апеляційній скарзі апелянт наголошує, що законодавцем за порушення вимог Закону передбачена саме адміністративна відповідальність у вигляді накладення штрафу, у тому числі, за внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених Законом, така відповідальність (у випадку доведення наявності вини замовника), виходячи з ч. 1 ст. 44 Закону повинна застосовуватися у вигляді накладення штрафу на службових (посадових), уповноважених осіб замовника у відповідності до приписів статті 164-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка не передбачає такої міри відповідальності як стягнення з постачальника надмірно сплачених чи безпідставно сплачених грошових коштів на користь замовника, у разі внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених Законом.

З огляду на вказане колегія суддів зазначає, що ст. 44 Закону, яка іменується як «Відповідальність за порушення вимог цього Закону», передбачено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

За придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, відповідно до вимог цього Закону, та укладення договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом, та за порушення вимог цього Закону службові (посадові) особи, уповноважена особа замовника та керівники замовників несуть відповідальність згідно із законами України.

Отже, за порушення приписів законодавства у сфері публічних закупівель законодавець передбачив можливість покладення додаткової (персональної) відповідальності (цивільно-правової / адміністративної / дисциплінарної тощо), зокрема, але не виключно, на посадових осіб замовників, які відповідають за організацію та проведення закупівель, а також за виконання договорів про закупівлю.

При цьому застосовування/незастосування такої міри відповідальності (як правових наслідків недотримання вимог законодавства у сфері закупівлі) є окремим видом правовідносин між учасниками публічного права, які, у свою чергу, не впливають на існування/припинення інших правовідносин, що виникають, зокрема, між учасниками тендерів та сторонами договорів про закупівлю.

Так, предметом цього позову є визнання недійсними додаткових угод до Договору як таких, що укладенні всупереч вимог Закону, а також стягнення з постачальника за договором безпідставно збережених грошових коштів.

У постанові від 20.09.2024 у справі №628/1203/19 Верховний Суд, зокрема, зазначив:

« 48. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

49. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

50. Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21.

51. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.».

Отже, стягнення із відповідача 1 безпідставно набутих грошових коштів не є заходом відповідальності. Водночас у предмет доказування у цій справі не входить питання відповідальності посадових осіб публічного права (зокрема замовника) за порушення вимог Закону у порядку ст. 44 вказаного Закону (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 910/8478/24).

Водночас колегія суддів зазначає про таке.

У апеляційній скарзі апелянт, серед іншого, вказав, що він просив суд першої інстанції перейти до розгляду справи № 910/3108/25 в порядку загального позовного провадження, проте місцевий господарський суд зазначив, що зважаючи на предмет позовних вимог та ціну позову дана справа є малозначною та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, а клопотання відповідача 1 залишено без задоволення. Апелянт вважає, що ця справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, при цьому, місцевим господарським судом, в порушення вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, не враховано правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 13.02.2024 у справі № 920/51/23.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 4 ст. 12 ГПК України визначено, що умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 1 ст. 250 ГПК України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в ухвали про відкриття провадження у справі від 18.03.2025 визнав справу № 910/31008/25 малозначною та вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без провадження судового засідання).

Вказаною ухвалою відповідачам надано строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження для надання суду відзиву на позов.

Порядок вручення судових рішень встановлений ст. 242 ГПК України, згідно з якою в редакції на дату винесення цієї ухвали, днем вручення судового рішення, зокрема, є день вручення судового рішення під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.03.2025 було доставлено до електронного кабінету відповідача 1 19.03.2025 о 03:10.

За таких обставин, днем вручення ухвали Господарського суду міста Києва від 18.03.2025 є 19.03.2025.

07.04.2025 до суду першої інстанції від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач 1, серед іншого, просив суд розглянути його клопотання та перейти до розгляду справи № 910/3108/25 в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначення у справі підготовчого засідання.

Колегія суддів зазначає про те, що, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вказане клопотання розглянув чим фактично визнав, що таке клопотання подано відповідачем 1 з дотримання визначеного строку.

У рішенні судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні даного клопотання відповідача 1 з огляду на предмет позовних вимог та ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визнавши при цьому, що дана справа є малозначною та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження

Частиною 5 ст. 12 ГПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, в цій справі предметом позову крім вимоги майнового характеру про стягнення 134 623,93 грн., також є вимога немайнового характеру - визнання недійсними додаткових угод до Договору.

Отже, на думку колегії суддів, у суду першої інстанції були відсутні, передбачені ч. 6 ст. 252 ГПК України, підстави для відмови у задоволенні клопотання відповідача 1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 920/51/23.

Відтак, судом першої інстанції помилково було вирішено здійснювати розгляд даної справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

За змістом положень п. 7 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За обставин що склалися, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що згідно з п. 7 ч. 3 ст. 277 ГПК України є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, відповідно до якого позов задовольняється повністю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, та підстави скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» задовольняється частково.

При цьому, враховуючи те, що за наслідками розгляду справи апеляційним судом було прийнято рішення про задоволення позовних вимог, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати за подачу позову покладаються на відповідачів (з урахуванням того, що позов подано через систему «Електронний суд»,а відтак судовий збір мав бути сплачений з врахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - примітка суду), а судові витрати за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/3108/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Визнати недійсними укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25Б, офіс 203; ідентифікаційний код 41559270) та Комунальним некомерційним підприємством «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області (37400, Полтавська обл., Лубенський р-н, м. Гребінка, вулиця Євгена Гребінки, 28; ідентифікаційний код 01999253) додаткові угоди: №1 від 13.01.2022, №2 від 12.09.2022, №3 від 22.09.2022, №4 від 29.09.2022, - до Договору № 88 про постачання електричної енергії споживачу від 21.12.2021.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25Б, офіс 203; ідентифікаційний код 41559270) на користь Гребінківської міської ради Полтавської області (37400, Лубенський р-н, Полтавська обл., м. Гребінка, пров. О.Припутня,1; ідентифікаційний код 13956272) 134 623 (сто тридцять чотири тисячі шістсот двадцять три) грн. 93 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промгаз Сіті» (04070: вул. Петра Сагайдачного, 25Б, офіс 203, м. Київ, ідентифікаційний код 41559270) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160 ДКСУ м. Київ ідентифікаційний код 02910060) ) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу позову.

6. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська міська лікарня» Гребінківської міської ради Полтавської області (37400, Полтавська обл., Лубенський р-н, м. Гребінка, вулиця Євгена Гребінки, 28; ідентифікаційний код 01999253) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160 ДКСУ м. Київ ідентифікаційний код 02910060) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу позову.

7. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

8. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 24.02.2026

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.М. Сибіга