ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Справа№ 927/534/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Мальченко А.О.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Романенко К.О.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 10.02.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія»

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 09.10.2025 (повний текст складено 20.10.2025)

у справі №927/534/25 (суддя В. В. Шморгун)

за позовом Заступника керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«Дінастія»

про визнання недійсними додаткових угод

та стягнення 656 561, 64 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року Заступник керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави в особі Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» про визнання недійсними додаткових угод №1 від 26.06.2023, №2 від 28.07.2023, №3 від 21.08.2023, №4 від 31.08.2023, №5 від 14.09.2023 до договору №111 від 24.04.2023, укладені між Новгород-Сіверською міською радою Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія», та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» на користь Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області штрафні санкції в розмірі 656 561,64 грн з яких 189 925, 56 грн пені та 466 636, 08 грн штрафу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначає, що при укладенні між позивачем та відповідачем спірних додаткових угод до договору щодо продовження строку виконання робіт були порушені вимоги п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.п. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування (далі - Особливості), а саме не надано документального підтвердження обставин, що спричинили продовження строків дії договору та виконання робіт. Враховуючи те, що спірні додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей, прокурор просить визнати їх недійсними. Оскільки відповідач не виконав увесь обсяг робіт, передбачених договором, у встановлений строк, прокурор просить стягнути з відповідача штраф та пеню.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2025 у справі №927/534/25 позов задоволено частково.

Визнано недійсними додаткові угоди №1 від 26.06.2023, №2 від 28.07.2023, №3 від 21.08.2023, №4 від 31.08.2023, №5 від 14.09.2023 до договору №111 від 24.04.2023, укладені між Новгород-Сіверською міською радою Чернігівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія».

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» на користь Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області 185 259, 20 грн пені та 466 636, 08 грн штрафу.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» на користь Чернігівської обласної прокуратури 24 918, 43 грн витрат зі сплати судового збору.

У решті позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у позові відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що сторонами в договорі №111 від 24.04.2023 погодили, що є істотними умовами цього договору, зокрема в абзаці 2 пункту 9.6 договору визначено, що істотними умовами цього договору є предмет (найменування, кількість, якість), ціна та строк дії договору. Інші умови договору істотними не є та можуть змінюватися відповідно до норм Господарського та Цивільного кодексів».

Так, скаржник стверджує, що оскільки в пункті 9.6 договору сторони не визначили строки виконання окремих робіт згідно з календарним графіком виконання робіт як істотні умови договору, то відповідно ці строки можуть змінюватись.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокуратурою подано відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 10.02.2026 заявились прокурор та представник відповідача, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвали суду від 09.12.2025 та 20.01.2026) до його електронного кабінету.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2023 Новгород-Сіверська міська рада (замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» (підрядник) уклали договір №111 (договір), за умовами п. 1.1. якого підрядник зобов`язується на свій ризик виконувати власними силами, за рахунок власних засобів, техніки та устаткування та здати замовнику в установлений даним договором роботи: «Капітальний ремонт водовідвідних споруд по вул. Вокзальна в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області» (ДК 021:2015 - 45450000-6 Інші завершальні будівельні роботи) у відповідності до умов даного договору та згідно з календарним графіком виконання робіт, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані підрядником роботи на умовах, передбачених даним договором.

Умовами договору сторони передбачили таке.

Місце проведення робіт: вулиця Вокзальна, місто Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000, Україна (надалі за текстом - Об`єкт») (п. 1.2.).

Обов`язком підрядника є виконати з використанням власних ресурсів, якщо інше не встановлено умовами договору підряду, та у встановлені строки роботи відповідно до проектної та кошторисної документації (п. 2.3.1.).

Строки виконання робіт визначені календарним графіком виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного договору (п. 3.1.).

Початок виконання робіт: не пізніше ніж через три дні після передачі підрядникові будівельного майданчика та комплекту проектної документації (п. 3.2.).

При виникненні обставин, що не залежать від виконавця і перешкоджають виконанню робіт у встановлені строки, він може ставити перед замовником питання про їх перегляд. Рішення про перегляд строків оформляється додатковою угодою з обґрунтуванням обставин (п. 3.3.).

Кінцевий термін виконання робіт за цим договором зазначений у календарному графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного договору, але не пізніше 30 червня 2023 року включно (п. 3.5.).

Підрядник зобов`язується не пізніше 3 (трьох) календарних днів після настання кінцевого терміну виконання робіт, скласти і підписати зі свого боку акти виконаних робіт КБ-2 та довідку про вартість виконаних робіт і витрат КБ-3 (п. 3.6.).

Вартість робіт за цим договором становить 4 862 043, 60 грн з ПДВ 810 340, 60 грн (п. 4.1.).

За порушення термінів виконання зобов`язань з підрядника стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості робіт, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня та штраф в розмірі 10% вартості робіт. У разі виявлення недоліків у виконаних роботах підрядник усуває їх за власний рахунок у визначений договором термін (п. 5.3.1.)

Всі зміни та доповнення до даного договору оформляються у письмовій формі шляхом укладення додаткової угоди, що є невід`ємною частиною договору (п. 9.1.).

Істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків визначених п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування» (зі змінами).

Істотними умовами цього договору є предмет (найменування, кількість, якість), ціна та строк дії договору. Інші умови договору істотними не є та можуть змінюватися відповідно до норм Господарського та Цивільного кодексів (п. 9.6.).

Цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2023. В частині взятих на себе зобов`язань та оплати виконаних робіт договір діє до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань (п. 10.1.).

Додатками до договору є договірна ціна, календарний графік виконання робіт.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» звернулось до Новгород-Сіверської міської ради з листом від 13.06.2023 №177, у якому у зв`язку зі збільшенням обсягу підготовчих робіт, які не були передбачені у проектній документації, та затримкою поставки основних матеріалів відповідач просив погодити перенесення кінцевого строку виконання робіт на 31.07.2023.

26.06.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №1 до договору (додаткова угода №1), якою на підставі, зокрема підпунктом 4 пункту 19 Особливостей, частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, а також враховуючи лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» від 13.06.2023 №177, домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором та внести зміни до додатку №2 до договору «Календарний план» та п. 3.5. договору, виклавши цей пункт в такій редакції:

« 3.5. Кінцевий термін виконання робіт за цим договором зазначений у календарному графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного договору, але не пізніше 31 липня 2023 року включно».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» звернулось до Новгород-Сіверської міської ради з листом від 25.07.2023 №355, у якому у зв`язку з несприятливими погодними умовами та затримкою поставки будівельних матеріалів відповідач просив внести зміни до календарного графіку виконання робіт та продовжити кінцевий строк до 21.08.2023.

28.07.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №2 до договору (додаткова угода №2), якою на підставі, зокрема підпунктом 4 пункту 19 Особливостей, частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, а також враховуючи лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» від 25.07.2023 №355, домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором та внести зміни до додатку №2 до договору «Календарний план» та п. 3.5. договору, виклавши цей пункт в такій редакції:

« 3.5. Кінцевий термін виконання робіт за цим Договором зазначений у календарному графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного Договору, але не пізніше 21 серпня 2023 року включно».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» звернулось до Новгород-Сіверської міської ради з листом від 14.08.2023 №391, у якому у зв`язку з несприятливими погодними умовами та затримкою поставки будівельних матеріалів відповідач просив внести зміни до календарного графіку виконання робіт та продовжити кінцевий строк до 31.08.2023.

21.08.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №3 до договору (додаткова угода №3), якою на підставі, зокрема підпунктом 4 пункту 19 Особливостей, частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, а також враховуючи лист ТОВ «Торговий дім «Дінастія» від 25.07.2023 №355, домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором та внести зміни до додатку №2 до договору «Календарний план» та п. 3.5. договору, виклавши цей пункт в такій редакції:

« 3.5. Кінцевий термін виконання робіт за цим договором зазначений у календарному графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного договору, але не пізніше 31 серпня 2023 року включно».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» звернулось до Новгород-Сіверської міської ради з листом від 29.08.2023 №425, у якому у зв`язку із затримкою поставки будівельних матеріалів відповідач просив внести зміни до календарного графіку виконання робіт та продовжити кінцевий строк до 15.09.2023.

31.08.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №4 до договору (додаткова угода №4), у якій на підставі підпунктом 4 пункту 19 Особливостей домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором №111 від 24.04.2023 щодо надання послуг, виклавши п. 4.1. в наступній редакції: « 4.1. Строк надання послуг - до 15 вересня 2023 року включно».

14.09.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №5 до договору (додаткова угода №5), якою на підставі, зокрема підпунктом 4 пункту 19 Особливостей, частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України, а також враховуючи лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» від 29.08.2023 №425, домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором та внести зміни до додатку №2 до договору «Календарний план» та п. 3.5. договору, виклавши цей пункт в такій редакції:

« 3.5. Кінцевий термін виконання робіт за цим Договором зазначений у календарному графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною даного Договору, але не пізніше 15 вересня 2023 року включно».

Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» підписали:

- акт на додаткові роботи від 11.07.2023 на суму 2 790 037, 75 грн, у якому зазначено, що додаткові роботи передбачаються в межах договірної ціни та проектно-кошторисної документації;

- акти приймання виконаних будівельних робіт №1 від 14.07.2023 (за липень 2023 року) на суму 2 688 368, 40 грн, №2 від 15.09.2023 (за вересень 2023 року) на суму 1 977 722, 40 грн, на загальну суму 4 666 360, 80 грн.

Відповідно до платіжної інструкції №1451 від 21.07.2023 Новгород-Сіверська міська рада перерахувала Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» кошти за виконані роботи у розмірі 2 688 638, 40 грн.

Відповідно до платіжної інструкції №1822 від 18.09.2023 Новгород-Сіверська міська рада перерахувала Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» кошти за виконані роботи у розмірі 1 977 722, 40 грн.

Всього перераховано коштів на загальну суму 4 666 360, 80 грн.

29.12.2023 Новгород-Сіверська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» уклали додаткову угоду №6 до договору (додаткова угода №6), якою зменшили суму договору на 195 682, 80 грн та виклали п. 4.1. договору у такій редакції: « 4.1. Вартість робіт за цим Договором становить 4 666 360, 80 грн з ПДВ».

Прокурором було надано суду лист Чернігівського обласного центру з гідрометеорології від 06.05.2025 №9925-1-518/9925, додатком до якої є інформація про погодні умови з 01.08.2023 по 31.08.2023 по м. Новгород-Сіверський Чернігівської області. У вказаному листі зазначено, що 1, 7, 12, 20-21 та 28-29 серпня відмічалась гроза; 7 серпня з 13:58 до 16:42 пройшов значний зливовий суд; в ніч з 11 на 12 серпня та вдень 12 серпня пройшли значні зливові дощі; 7 серпня максимальна швидкість вітру посилювалася до 17 м/с.

В свою чергу відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, при цьому останнім було надано:

- копії службових записок майстра виробничої дільниці Ковальова О. В. від 13.06.2023, 25.07.2023, 14.08.2023 та 29.08.2023 щодо необхідності продовження строку виконання робіт. У цих записках зазначено, зокрема, про несприятливі погодні умови (дощі, зливи), що унеможливлювали своєчасне виконання робіт, оскільки об`єкт розташований у низині, де після опадів накопичуються поверхневі води. Також вказано на затримку поставки частини будівельних матеріалів та необхідність виконання додаткових підготовчих робіт;

- копії видаткових накладних на поставку товару від 17.06.2021 та за загальний період з 19.06.2023 по 09.09.2023.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2024 Новгород-Сіверською окружною прокуратурою було спрямовано лист Новгород-Сіверській міській раді Чернігівської області з метою висвітлення виявлених прокурором порушень і надано можливість самостійно вжити заходи правового характеру направлені на захист інтересів Новгород-Сіверської міської територіальної громади.

При цьому, відповідно до листа від 13.01.2025 №04-18/167 Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області повідомила прокуратуру, що міською радою заходи щодо стягнення штрафних санкцій за порушення умов договору №111 від 24.04.2023 на даний час вживати не планується.

Разом з цим, листом від 21.05.2025 №53-77-1570вих-25 прокурор повідомив позивача про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання недійсними додаткових угод та стягнення штрафних санкцій у сумі 656 561, 64 грн.

Тобто, прокурором належним чином обґрунтовано підстави для звернення до суду з даним позовом.

При цьому наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, про що зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

За вказаних обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва прокурором інтересів держави в суді в даній справі в особі позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з положеннями статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що положеннями статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Договір №111 від 24.04.2023 про закупівлю товарів за державні кошти укладено сторонами за результатами процедури проведення публічних торгів на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Положеннями статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частиною 4 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;

3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;

5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;

6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.

Отже, Законом України «Про публічні закупівлі» встановлено імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватись виключно у випадках, визначених статтею 41 Закону.

Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 22 Закону «Про публічні закупівлі» тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила.

За приписами до частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами 3 та 4 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові та економічні засади здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг визначені Законом України «Про публічні закупівлі», норми якого є спеціальними та визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, і їх потрібно застосовувати переважно щодо норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №926/3421/22).

Так, особливості укладання договору про закупівлю та внесення змін до нього врегульовано у статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», яка містить загальне правило, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пункт 4 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №910/21806/17 та від 06.06.2023 у справі №910/21100/21).

Отже, під час дії договору сторони могли змінити таку істотну умову, як строк виконання зобов`язань (строк виконання робіт), шляхом продовження такого строку, однак виключно лише за наявності виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 у справі №907/811/21).

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений між позивачем та відповідачем договір №111 від 24.04.2024 за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

За приписами частини 1 статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно з п. 5 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 №668, істотними умовами договору підряду є, зокрема, строки початку та закінчення робіт (будівництва об`єкта).

З урахуванням вищевикладеного, умова договору про строк закінчення робіт є істотною умовою договору №111 від 24.04.2023.

Однак, скаржник стверджує, що у договорі №111 від 24.04.2023 сторони погодили, що є істотними умовами цього договору, зокрема в абзаці 2 пункту 9.6 договору визначено, що істотними умовами цього договору є предмет (найменування, кількість, якість), ціна та строк дії договору.

На думку скаржника, оскільки в пункті 9.6 договору сторони не визначили строки виконання окремих робіт згідно з календарним графіком виконання робіт як істотні умови договору, то відповідно ці строки можуть змінюватись.

Зі змісту листів направлених відповідачем позивачу вбачається, що необхідність укладення оспорюваної додаткової угоди №1 обґрунтована проведенням додаткових підготовчих робіт, які не були передбачені у проектній документації, та затримкою поставки основних матеріалів; додаткових угод №2 та №3 - несприятливими погодними умовами для проведення робіт та затримкою поставки будівельних матеріалів; додаткових угод №4 та №5 - затримкою поставки будівельних матеріалів.

Як докази, що підтверджують зазначені обставини щодо затримки поставки матеріалів, необхідних для проведення робіт, відповідач додав копії видаткових накладних на поставку товару від 17.06.2021 та за період з 19.06.2023 по 09.09.2023, які в свою чергу жодним чином не обґрунтовують наявність підстав для продовження строку виконання робіт.

При цьому, відповідачем не надано копій договорів, укладених з постачальниками цих матеріалів, у яких встановлені строки виконання зобов`язань з поставки товару, відтак неможливо встановити чи дійсно мала місце затримка поставки, яка б вплинула саме на виконання договору №111 від 24.04.2023.

Разом з цим, відповідач не надав жодних обґрунтувань із зазначенням переліку додаткових підготовчих робіт, їх складності та витраченого часу на їх виконання.

Між тим, доказів на підтвердження несприятливих погодних умов у липні-серпні 2023 відповідачем не надано, хоча саме відповідач виступав ініціатором укладення додаткової угоди №2, обов`язок доведення наявності несприятливих погодних умов покладається саме на нього.

В свою чергу, прокурор надав інформацію Чернігівського обласного центру з гідрометеорології про погодні умови з 01.08.2023 по 31.08.2023 по м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, з якої не вбачається аномальних погодних умов в цей період, відповідно і на момент укладання додаткової угоди №3 (21.08.2023), на які посилався відповідач.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач документально не підтвердив об'єктивних обставин неможливості виконання робіт в обумовлений у договорі термін, а відтак і обставин, які спричинили неодноразове продовження такого строку.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №927/863/23).

Таким чином, відповідач як суб`єкт господарювання, що здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем договір, усвідомлював, що кінцевою датою виконання робіт є дата, визначена у договорі, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки. Тобто відповідач, підписавши 24.04.2023 договір, погодив усі його істотні умови, зокрема, щодо кінцевої дати виконання робіт - 30.06.2023.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорювані додаткові угоди №1, №2, №3, №4, №5 укладені за відсутності документального підтвердження об'єктивних обставин, що спричинили продовження строку виконання робіт, що є підставою для визнання цих додаткових угод недійсними.

За приписами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правовий не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічна норма міститься в частині 2 статті 208 Господарського кодексу України, яка встановлює, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Однак, оскільки додатковими угодами №1, №2, №3, №4, №5 внесено зміни до договору в частині зміни строків виконання зобов`язань за договором, а виконані роботи та сплата коштів за них здійснювались безпосередньо на виконання договору, застосування у цій справі двосторонньої реституції є неможливим.

Колегія суддів вважає даний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до норм статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Згідно з приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

До настання строку виконання зобов`язання неустойка (штраф, пеня) є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Згідно з п. 5.3.1. договору сторони встановили, що за порушення термінів виконання зобов`язань з підрядника стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості робіт, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня та штраф в розмірі 10% вартості робіт.

Оскільки додаткові угоди №1, №2, №3, №4 та №5 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між позивачем і відповідачем щодо строку виконання робіт на об`єкті мали регулюватися п. 3.5. договору, відповідно до якого кінцевим терміном виконання робіт є 30.06.2023.

Судом першої інстанції здійснено перерахунок пені, з урахуванням дат виконання відповідачем робіт, пеня підлягає нарахування за період з 01.07.2023 по 13.07.2023 на суму 4 666 360, 80 грн та за період з 14.07.2023 по 14.09.2023 на суму 1 977 722, 40 грн, відповідно до розрахунку загальний розмір пені становить 185 259, 20 грн, тобто частковому задоволенню позовних вимог в цій частині.

При цьому, розрахунок штрафу є арифметично вірним, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підлягає стягненню з відповідача пені у розмірі 185 259, 20 грн та штрафу у розмірі 466 636, 08 грн за розрахунком перевіреного судом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2025 у справі №927/534/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дінастія» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2025 у справі №927/534/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.10.2025 у справі №927/534/25 залишити без змін.

Матеріали справи №927/534/25 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 24.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська