РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2026Справа № 910/7749/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, м. Одеса

в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до 1. Одеської обласної ради, м. Одеса

2. Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, м. Миколаїв

3. Мисливського-рибальського підприємства "Сокіл" громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь", м. Одеса

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина (району), Одеська область, м. Білгород-Дністровський

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії

За участю представників сторін:

від прокуратури: Біховська М.Ю. (прокурор);

від позивача: Журавльов А.В. (в порядку самопредставництва);

від відповідача-1: Сваха А.Я. (в порядку самопредставництва);

від відповідача-2: не з`явились;

від відповідача-3: не з`явились;

від третьої особи: Турченко О.В. (в порядку самопредставництва).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.06.2025 року до Господарського суду міста Києва звернулась Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (позивач) із позовною заявою про:

- визнання незаконним та скасування рішення Одеської обласної ради (відповідач-1) від 26.12.2012 №687-VI "Про надання Мисливського-рибальському підприємству "Сокіл" громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" у користування мисливських угідь для ведення мисливського господарства" загальною площею 23829 га, на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон "Тарутинський");

- визнання недійсним Договору №31/12 про умови ведення мисливського господарства від 27.12.2012, укладеного між Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (відповідач-2) та Мисливсько-рибальським підприємством "Сокіл" громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" (відповідач-3) в частині мисливських польових угідь загальною площею 23829 га, на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон "Тарутинський");

- зобов`язання відповідача-3 звільнити мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га, на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон "Тарутинський").

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.08.2025.

02.07.2025 до суду від прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2025 задоволено заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2025 виправлено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 у справі №910/7749/25 допущені технічні описки.

18.07.2025 до суду від відповідача-1 надійшли пояснення, в яких зазначено, що матеріалами справи підтверджується факт використання МРП «Сокіл» земель оборонного призначення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

30.07.2025 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що передані у користування МРП «Сокіл» мисливські угіддя знаходяться на землях Тарутинського загальновійськового полігону, використання яких може здійснюватись лише Збройними Силами України, у зв`язку з чим вказані землі мають бути звільнені відповідачем-3.

В підготовчому засіданні 05.08.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.09.2025.

06.08.2025 до суду від прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Також 06.08.2025 до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла заява про залучення Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району)до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2025 задоволено заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

26.08.2025 до суду від Одеської обласної ради надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 задоволено заяву Одеської обласної ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 залучено до участі в справі Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину (району) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відкладено підготовче засідання до 04.11.2025.

09.10.2025 до суду від прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла заява про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, а від третьої особи - пояснення щодо позову, в яких вказано, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2025 задоволено заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

24.10.2025 до суду від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Також 28.10.2025 до суду від Одеської обласної ради надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 задоволено заяву Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 задоволено заяву Одеської обласної ради про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 04.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 02.12.2025 року.

05.11.2025 року від прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) надійшли заяви про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалами від 07.11.2025 року заяви прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду були задоволені.

Відповідно до акту №910/7749/25 від 02.12.2025 року судове засідання в справі не відбулось у зв`язку з технічним збоєм в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку.

Ухвалою від 03.12.2025 судове засідання в справі призначено на 10.02.2026 року.

08.12.2025 року від прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) надійшли заяви про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалами від 15.12.2025 року заяви прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду були задоволені.

В засіданні 10.02.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з Постановою Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 «Про відвід 20000 га землі на території Бородинського, Тарутинського і Саратського районів Ізмаїльської області для організації окружного артполігону ОДВО», що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_1 20 000 га землі.

У подальшому, 10.06.1946 обласна комісія з передачі земель ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла на виконання Постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 № 2002/063 та Постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 № 53/9-ОП, склала акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_2 на площі 23 600 га. При цьому в акті від 10.06.1946 зазначено, що під час відводу земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 10.06.1946 № 7 «Про затвердження акту обласної комісії по передачі земель під артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_3 » було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946 про передачу земельної ділянки площею 23 600 га під учбовий артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.05.2005 Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області (далі - Тарутинська РДА) прийняла розпорядження №101/А-2005 «Про вилучення із користування військової частини НОМЕР_1 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради», яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської РДА від 14.12.2005 № 368/А-2005 «Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями», було припинено право користування земельною ділянкою площею 23 253,17 га, наданої в користування військовій частині НОМЕР_1 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради (на цей час, після зміни адміністративно-територіального устрою, - територія Бородінської селищної ради), а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Як зазначає прокурор, вказане розпорядження було предметом судового розгляду в адміністративній справі № 2-а-3436/08/1570, за результатами розгляду якої постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 (залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.04.2014 у справі № К/9991/43671/12), яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовані вищенаведені розпорядження Тарутинської РДА від 05.05.2005 № 101/А-2005 «Про використання земель ІНФОРМАЦІЯ_4 » та п. 1 розпорядження Тарутинської РДА від 14.12.2005 №368/А-2005 «Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями».

Крім того Вищий господарський суд України, розглянувши справу №916/4201/14 (постанова від 28.09.2017), зробив обґрунтований висновок про те, що «…як вірно було встановлено судом першої інстанції, Тарутинська районна державна адміністрація не є особою, яка уповноважена від імені держави здійснювати будь-які дії щодо спірної земельної ділянки, адже дана земельна ділянка колишнього ІНФОРМАЦІЯ_4 на теперішній час перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України за категорією земель оборони».

На обліку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району перебувають землі військового містечка № НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) загальною площею 24229,5 га.

Відтак, як вказано в позові, згідно зі ст. ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», вищевказані землі належать за формою власності - до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебувають на відповідному обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Разом з тим, рішенням Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI МРП «Сокіл», надано у користування на 25 років для ведення мисливського господарства, зокрема, мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_5 »).

Указане рішення прийнято на підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 22.11.2012 №1261/А-2012, листа Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Одеській області від 02.11.2012 №11001/03-05, листа Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2012 №03-01/1439, а також листа Білгород-Дністровської КЕЧ району від 07.08.2012 №1161, яким тво начальника вказаної військової установи, усупереч закону, погодив надання в користування на 15 років МРП «Сокіл» 23140 га земель Тарутинського полігону.

Відповідно до п. 3.2 рішення від 26.12.2012 № 687-VI МРП «Сокіл» зобов`язане до 21.03.2013 врегулювати відносини з власниками або користувачами земельних ділянок відповідними договорами та на виконання п. 3.3. вказаного рішення зобов`язане до 21.12.2014 провести впорядкування мисливських угідь у відповідності до вимог чинного законодавства з розробленням необхідних планово-картографічних матеріалів.

У подальшому, на підставі вказаного рішення між МРП «Сокіл» та Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (на цей час - Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, далі по тексту - Управління) укладено договір від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства (далі - договір № 31/12).

Згідно з п. 1.2 договору № 31/12 МРП «Сокіл» надано у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства строком на 25 років до 26 грудня 2037 року, зокрема мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (загальновійськовий полігон «Тарутинський»), з них територія ландшафтного заказника місцевого значення «Тарутинський степ» загальною площею 5200 га як відтворювальна дільниця, на якій забороняється полювання.

Відповідно до п. 2.1. договору № 31/12 МРП «Сокіл», як користувач мисливських угідь, має право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, зводити у мисливських угіддях необхідні біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та

інтересам власників або користувачів земельних ділянок.

Так, на виконання п. 3.3. рішення від 26.12.2012 № 687-VI на замовлення МРП «Сокіл» у 2014 році Науково-виробничим підприємством «Укрмисливрибпроект» виготовлено «Проект організації і розвитку мисливського господарства Тарутинського мисливського господарства мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (далі - Проєкт).

Відповідно до вказаного Проєкту станом на 2013 рік на території угідь Тарутинського мисливського господарства МРП «Сокіл» здійснено певні біотехнічні заходи, а саме: встановлено 6 годівниць, 6 підгодівельних майданчиків, 6 аншлагів, та побудовано 2 штучні водойми для тварин (арк.12 Проекту).

Крім того, охорону мисливських угідь здійснює єгерська служба МРП «Сокіл» (арк. 12 Проєкту), а територія Тарутинського мисливського господарства розподілена на 3 єгерські обходи (арк. 17 Проєкту).

Також, на Плані типів мисливських угідь та біотехнічних заходів Тарутинського мисливського господарства МРП «Сокіл» (який є додатком до Проекту) графічно відображено межі створеного на землях Тарутинського полігону Тарутинського мисливського господарства, межі єгерських обходів, місце розташування годівниць, солонців, підгодовувальних майданчиків та аншлагів.

Таким чином, як вказує прокурор, вищевказане свідчить про використання МРП «Сокіл» земель оборони (Таратинського загальновійськового полігону) в господарських цілях у сфері мисливського господарства та полювання, а вказана господарська діяльність нерозривно пов`язана із доступом до земельних ділянок та створених на них мисливських угідь.

Так, передані у користування МРП «Сокіл» для ведення мисливського господарства мисливські угіддя знаходяться на землях ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Водночас, використання Збройними Силами України таких земель за цільовим призначенням є несумісним із веденням мисливського господарства.

Пунктом п. 2.2. договору № 31/12 визначені обов`язки МРП «Сокіл», серед яких є обов`язки: використовувати мисливські угіддя відповідно до умов їх надання у користування та за призначенням; вести мисливське господарство на закріплених за ним мисливських угіддях; забезпечити мисливське впорядкування угідь терміном до 21.12.2014, визначити в натурі межі цих угідь та відтворювальних ділянок, єгерських обходів; забезпечувати проведення комплексних заходів, спрямованих на охорону і відтворення мисливських тварин, збереження та поліпшення середовища їх перебування, щорічно вкладати кошти на дані цілі з розрахунку на 1 тис. га лісових угідь не менше 30, польових - 25, водноболотних - 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; здійснювати охорону державного мисливського фонду, сформувати єгерську службу з розрахунку не менше одного єгеря на 5 тис. га або 10 тис. га польових угідь тощо. Тобто, обов`язки щодо ведення мисливського господарства нерозривно пов`язані як із доступом до земельних ділянок і створеними на них мисливськими угіддями, так і з користуванням ними.

Згідно з п. 2.3 договору № 31/12 Управління має право у разі систематичного невиконання користувачем умов договору подавати до Одеської обласної ради матеріали про припинення права користування користувачем мисливськими угіддями.

Листом від 08.04.2025 № 01-11/358 Управлінням надано Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону інформацію про те, що договір № 31/12 про умови ведення мисливського господарства є діючим, а відтак дотепер МРП «Сокіл» виконує умови договору, зокрема в частині ведення мисливського господарства з дотриманням вимог ст. 30 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Таким чином, з урахуванням того, що до складу мисливських угідь увійшла земельна ділянка ІНФОРМАЦІЯ_4 (військове містечко № НОМЕР_2 ) площею 23829 га, рішення обласної ради підлягає визнанню судом незаконним, договір про умови ведення мисливського господарства - недійсним, а мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі - звільненню, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За положеннями ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, за змістом наведених норм прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом, а саме: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Тобто, у вирішенні питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором дослідженню підлягають наступні обставини: (1) чи знав або повинен був знати компетентний орган про допущені порушення інтересів держави, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся; (2) чи дотримано прокурором розумного строку для надання уповноваженому органу можливості відреагувати на виявлене прокурором порушення та самостійно звернутися до суду з відповідним позовом або ж надати аргументовану відповідь на звернення прокурора.

Як вказувалось вище, підставою позовних вимог є порушення відповідачем-3 ст. ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» щодо використання земель оборонного призначення.

Міністерство оборони України є постійним землекористувачем земель Тарутинського військового полігону, які на підставі оскаржуваного рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI та договору № 31/12 надані МРП «Сокіл» для ведення мисливського господарства.

Отже, Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, є уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах.

Водночас, Міністерство оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави на земельну ділянку загальновійськового полігону « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (військове містечко № НОМЕР_2 ) не вжило.

Як вбачається з представлених суду документів, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону на адресу Міністерства оборони України скеровано лист від 14.04.2025 № 15/1-2238ВИХ-25, у якому повідомлено уповноважений орган про порушення вимог чинного законодавства та висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вжиті Міністерством оборони України в судовому порядку заходи щодо визнання незаконним та скасування рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI, визнання недійсним договору від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ІНФОРМАЦІЯ_4 (військове містечко № НОМЕР_2 ) шляхом її повернення Міністерству оборони України.

На вказаний лист прокуратури Головним управлінням військової юстиції Міністерства оборони України листом від 14.05.2025 № 220/74/ВихЗПІ/102 повідомлено про те, що опрацювання поставленого спеціалізованою прокуратурою питання щодо вжиття ефективних заходів для захисту інтересів держави в особі Міноборони триває.

Листом від 16.06.2025 № 220/74/ВихЗПІ/143 Головним управлінням військової юстиції Міністерства оборони України повідомлено про те, що у випадку самостійного звернення спеціалізованою прокуратурою із позовом, представництво інтересів Міноборони у відповідному провадженні буде забезпечено встановленим порядком.

Листи Головного управління військової юстиції Міністерства оборони України від 14.05.2025 № 220/74/ВихЗПІ/102, від 16.06.2025 № 220/74/ВихЗПІ/143 не містили жодних відомостей про те, Міністерством оборони України вжито в судовому порядку заходи щодо визнання незаконним та скасування рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI, визнання недійсним договору від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ІНФОРМАЦІЯ_4 (військове містечко № НОМЕР_2 ).

Отже, за висновками Суду, у даному випадку компетентний орган знав про допущені порушення інтересів держави, проте за захистом до суду не звернувся.

За таких обставин, за висновками Суду, у даному випадку прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, а отже, і для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеської обласної ради від 26.12.2012 №687-VI МРП «Сокіл», надано у користування на 25 років для ведення мисливського господарства, зокрема, мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_5 »).

Указане рішення прийнято на підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 22.11.2012 №1261/А-2012, листа Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Одеській області від 02.11.2012 №11001/03-05, листа Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2012 №03-01/1439, а також листа Білгород-Дністровської КЕЧ району від 07.08.2012 №1161, яким тво начальника вказаної військової установи, усупереч закону, погодив надання в користування на 15 років МРП «Сокіл» 23140 га земель Тарутинського полігону.

Відповідно до п. 3.2 рішення від 26.12.2012 № 687-VI МРП «Сокіл» зобов`язане до 21.03.2013 врегулювати відносини з власниками або користувачами земельних ділянок відповідними договорами та на виконання п. 3.3. вказаного рішення зобов`язане до 21.12.2014 провести впорядкування мисливських угідь у відповідності до вимог чинного законодавства з розробленням необхідних планово-картографічних матеріалів.

У подальшому, на підставі вказаного рішення між МРП «Сокіл» та Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (на цей час - Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, далі по тексту - Управління) укладено договір від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства (далі - договір № 31/12).

Згідно з п. 1.2 договору № 31/12 МРП «Сокіл» надано у користування мисливські угіддя для ведення мисливського господарства строком на 25 років до 26 грудня 2037 року, зокрема мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (загальновійськовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_5 »), з них територія ландшафтного заказника місцевого значення «Тарутинський степ» загальною площею 5200 га як відтворювальна дільниця, на якій забороняється полювання.

Прокурором наголошено на тому, що передані у користування МРП «Сокіл» для ведення мисливського господарства мисливські угіддя знаходяться на землях Таратинського загальновійськового полігону. Водночас, використання Збройними Силами України таких земель за цільовим призначенням є несумісним із веденням мисливського господарства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Тобто, мисливські угіддя є частиною земної (або водної) поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, а також з визначеними щодо неї правами та порядком надання і користування такими правами, а відтак - мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки, на якій провадиться мисливське господарство.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.02.2025 за наслідками розгляду подібної справи № 910/23965/16 про скасування рішення Рівненської обласної ради щодо надання у користування мисливських угідь Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.

Отже, порядок та підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатись з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини та виходячи із суб`єктів розпорядження земельним фондом України.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Таким чином, у сфері земельних відносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону України).

Засади правового порядку у сфері земельних відносин в Україні визначаються ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За приписами ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на низку категорій, серед яких окремо зазначені землі оборони.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань (ст. 77 Земельного кодексу України).

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Так, частиною 1 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.

Можливість використання земель оборони в господарських цілях визначено ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», відповідно до якої військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Водночас, використання земель оборони в господарських цілях у сфері мисливського господарства та полювання не передбачено Законом України «Про використання земель оборони» та не кореспондується з переліком видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2000 № 1171.

Аналогічний правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 25.02.2025 у справі № 910/23965/16: «…поряд із цим статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони», яка встановлює правила використання земель оборони в господарських цілях, не передбачено можливості здійснення діяльності із ведення мисливського господарства у межах таких земель, що, враховуючи неможливість користування мисливським угіддям без фактичного використання території земельної ділянки в його межах, свідчить про те, що передача мисливського угіддя в межах території земель оборони не відповідає положенням закону».

Судом встановлено, що згідно з Постановою Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 №2002/063 «Про відвід 20000 га землі на території Бородинського, Тарутинського і Саратського районів Ізмаїльської області для організації окружного артполігону ІНФОРМАЦІЯ_2 », що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946 № 742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_1 20 000 га землі.

У подальшому, 10.06.1946 обласна комісія з передачі земель ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла на виконання Постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945 № 2002/063 та Постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 № 53/9-ОП, склала акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_2 на площі 23 600 га. При цьому в акті від 10.06.1946 зазначено, що під час відводу земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями.

Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 10.06.1946 № 7 «Про затвердження акту обласної комісії по передачі земель під артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_3 » було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946 про передачу земельної ділянки площею 23 600 га під учбовий артилерійський полігон ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.05.2005 Тарутинська районна державна адміністрація Одеської області (далі - Тарутинська РДА) прийняла розпорядження №101/А-2005 «Про вилучення із користування військової частини НОМЕР_1 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради», яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської РДА від 14.12.2005 № 368/А-2005 «Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями», було припинено право користування земельною ділянкою площею 23 253,17 га, наданої в користування військовій частині НОМЕР_1 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради (на цей час, після зміни адміністративно-територіального устрою, - територія Бородінської селищної ради), а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Втім, вказане розпорядження було предметом судового розгляду в адміністративній справі №2-а-3436/08/1570.

Судом враховано, що відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За результатами розгляду справи №2-а-3436/08/1570 постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 (залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.04.2014 у справі №К/9991/43671/12), яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовані вищенаведені розпорядження Тарутинської РДА від 05.05.2005 №101/А-2005 «Про використання земель ІНФОРМАЦІЯ_4 » та п. 1 розпорядження Тарутинської РДА від 14.12.2005 №368/А-2005 «Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями».

Вищий господарський суд України в Постанові від 28.09.2017 №916/4201/14 зазначив «…як вірно було встановлено судом першої інстанції, Тарутинська районна державна адміністрація не є особою, яка уповноважена від імені держави здійснювати будь-які дії щодо спірної земельної ділянки, адже дана земельна ділянка колишнього ІНФОРМАЦІЯ_4 на теперішній час перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України за категорією земель оборони».

Отже, на обліку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району перебувають землі військового містечка № НОМЕР_2 (Тарутинського військового полігону) загальною площею 24229,5 га.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про мисливське господарство і полювання» ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь.

Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.

Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.

Відносини між власниками або користувачами земельних ділянок і користувачами мисливських угідь регулюються відповідними договорами (ч. 6 ст. 21 Закону України «Про мисливське господарство і полювання»).

Відповідно до п. 3.2 рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687- VI МРП «Сокіл» було зобов`язане до 21.03.2013 врегулювати відносини з власниками або користувачами земельних ділянок відповідними договорами.

Отже, мисливське господарство здійснюється із фактичним використанням властивостей землі, що потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливських угідь. Такий договір має враховувати цільове призначення земельної ділянки.

Водночас, з урахуванням того, що використання земель оборони в господарських цілях у сфері мисливського господарства та полювання не передбачено Законом України «Про використання земель оборони», тому відповідний договір про врегулювання відносин між власниками (користувачами) земельних ділянок (державою в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України) і користувачем мисливських угідь (МРП «Сокіл») не укладався, а п. 3.2 рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI МРП не був фактично виконаний.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», вищевказані землі належать за формою власності - до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебувають на відповідному обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Землі ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувають на обліку у Білгород-Дністровській КЕЧ району, втім, відповідно до ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», вона не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо надання погодження (лист від 07.08.2012 № 1161) на використання МРП «Сокіл» земель військової містечка № НОМЕР_2 для ведення мисливського господарства, оскільки Міністерство оборони України є постійним землекористувачем земель ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, Міністерство оборони України як постійний землекористувач та уповноважений державою орган управління військовим майном не надавало дозволів, погоджень на передачу МРП «Сокіл» у користування на 25 років для ведення мисливського господарства мисливських угідь загальною площею 23829 га у межах ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Веселодолинської сільської ради у Тарутинському районі Одеської області.

Отже, здійснивши відведення МРП «Сокіл» мисливських угідь у користування на землях, які розташовані в межах земельної ділянки ІНФОРМАЦІЯ_4 (військового містечка № НОМЕР_2 ), Одеською обласною радою, Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (на даний час - Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства) та МРП «Сокіл» порушено режим використання земель оборони, встановлений ст. ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. ст. 1, 2, 4 Закону України «Про використання земель оборони».

Керуючись викладеним, враховуючи відсутність у відповідача-1 та відповідача-2 законних прав на погодження передачі МРП «Сокіл» у користування земель оборони, загальною площею 23829 га у межах ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Веселодолинської сільської ради у Тарутинському районі Одеської області, Одеська обласна рада приймаючи рішення від 26.12.2012 №687-VI діяла всупереч інтересам держави та не в межах своїх повноважень.

Водночас, відповідно до статті 19 Конституції України та статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб та держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим.

Тобто застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства. При цьому, завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують господарське судочинство для такого захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.01.2022 у справі №910/10784/16 виснувала, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19.

Отже, відповідно до норм статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обрання ж ним неналежного чи/та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується, зокрема, з постановами Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 15.01.2025 у справі № 922/2896/20, від 21.11.2024 у справі № 910/10986/18, від 16.04.2024 у справі № 914/2736/21.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

Оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин, позовна вимога Прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Одеської обласної ради №687-VI від 26.12.2012 не підлягає задоволенню як така, що є неефективним способом захисту, тобто її задоволення не призведе до поновлення порушених прав, у зв`язку з тим, що зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

В цей же час, оскільки, як встановлено Судом, ведення мисливського господарства на землях оборони, які за своїм цільовим призначенням та суттю не є мисливськими угіддями, не передбачено нормами законодавства України, та порушує права Міністерства оборони України, як постійного землекористувача земель Тарутинського військового полігону, умови оспорюваного Договору № 31/12 щодо ведення мисливського господарства на землях оборони суперечить вимогам закону, інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено вище, оспорюваний договір укладений на виконання рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI, що прийняте всупереч закону.

Відповідно, Договір, укладений на виконання зазначеного рішення облради, зміст якого суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, в силу вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню недійсним.

При цьому, статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Визнання недійсним в частині договору від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства не матиме наслідком недійсності договору в цілому, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» у такому разі зберігатиметься мінімально допустима площа мисливських угідь, а саме не менше 3 тисяч гектарів

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним Договору від 27.12.2012 №31/12 про умови ведення мисливського господарства, укладеного між Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь», в частині мисливських польових угідь загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_5 »), є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-3 звільнити земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів.

Використання обмежено оборотоздатних земель (до яких належать землі ІНФОРМАЦІЯ_4 ) особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати права користування ними, створює власнику таких земель перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном.

Зайняття чи використання земель оборони з порушенням ЗК України та законодавства у сфері обороноздатності країни, треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Зважаючи на те, що рішення Одеської обласної ради від 26.12.2012 № 687-VI не відповідає вимогам законодавства, а, укладений на його підставі, договір про умови ведення мисливського господарства визнаний судом недійсним (в частині надання МРП «Сокіл» у користування для ведення мисливського господарства земель Тарутинського військового полігону загальною площею 23829 га), земельна ділянка Тарутинського військового полігону площею 23829 га, розташована на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі Одеської області, підлягає звільненню МРП «Сокіл».

Відсутність належних підстав для користування юридичною особою мисливськими угіддями, тобто відповідними ділянками суші та водного простору, є достатнім обґрунтуванням вимоги про повернення цих ділянок власнику (законному землекористувачу), чи усунення перешкод у користуванні майном шляхом його звільнення.

Висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постановах від 27.11.2018 у справі № 909/1190/17 та від 21.02.2020 у справі № 918/792/18.

З огляду на викладене, позовна вимога прокурора про зобов`язання Мисливсько-рибальське підприємство «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» звільнити мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га, які розташовані на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області (загальновійськовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_5 ») є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, а саме в частині визнання недійсним Договору від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства та зобов`язання Мисливсько-рибальське підприємства «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» звільнити мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га, які розташовані на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області (загальновійськовий полігон «Тарутинський»).

Судовий збір прокурора у розмірі 4 844,80 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, покладаються на відповідача-3.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсним Договір від 27.12.2012 № 31/12 про умови ведення мисливського господарства, укладений між Одеським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (, адреса: 65107, м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) та Мисливсько-рибальським підприємством «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Маріїнська, 1а), в частині мисливських польових угідь загальною площею 23829 га на території Веселодолинської сільської ради в Тарутинському районі (колишній загальновійськовий полігон «Тарутинський»).

3. Зобов`язати Мисливсько-рибальське підприємство «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Маріїнська, 1а) звільнити мисливські польові угіддя загальною площею 23829 га, які розташовані на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області (загальновійськовий полігон «Тарутинський»).

4. Стягнути з Мисливсько-рибальського підприємства «Сокіл» Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» (, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Маріїнська, 1а) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) суму судового збору в розмірі 4 844,80 грн (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні 80 копійок).

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 20.02.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ