ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2026 р. Справа№ 910/8391/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025

у справі №910/8391/25 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

до Приватного підприємства "Грім-Сервіс"

про стягнення 7 827,84 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - Комунальне підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Грім-Сервіс" (далі - Підприємство) 7 827,84 грн основної заборгованості, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором про надання послуг №179 П від 01.08.2023 у частині своєчасної та повної оплати вартості наданих комунальних послуг у період з 01.09.2023 по 28.02.2025.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25 у позові відмовлено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на користь Приватного підприємства "Грім-Сервіс" 2 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що рішеннями Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 у справі №910/5626/19, яке набрало законної сили 28.08.2019, та від 26.01.2024 у справі №910/17820/23, яке набрало законної сили 16.02.2024, у задоволенні позивних вимог Комунального підприємства було відмовлено.

Вказаним рішеннями встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним послуг саме з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по вул. Кіквідзе, буд. 41 у м. Києві, власником якого є відповідач, як і не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати послуг послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по вул. Кіквідзе, буд. 41 у м. Києві з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25 повністю та прийняти нове рішення, яким стягнути з Приватного підприємства "Грім-Сервіс" на користь Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" заборгованість за спожиті послуги за період з 01.09.2023 по 28.02.2025 у сумі 7827, 84.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що посилання суду першої інстанції на інші рішення Господарського суду міста Києва свідчить, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що предметом позову у попередніх справах та справі № 910/8391/25 були відносини, що випливають з різних договорів, укладених між позивачем та відповідачем. Так у справі № 910/5626/19 (суддя Мудрий С.М. ) та справі №910/17820/23 (суддя Ягічева Н.І.) суди керувалися Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території опублікованому у випуску газети «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), як договором приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України, а по справі №910/8391/25 суд повинен керуватися Договором про надання послуг № 179 П від 01 серпня 2023.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

14.11.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що Комунальним підприємством не надано жодних доказів, які б підтверджували фактичне споживання комунальних послуг, що свідчило б про приєднання до умов Договору №179 П від 01.08.2023, а тому умови пунктів вказаного спірного правочину, зокрема 2.5.-2.7., не є обов`язковим для сторін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - ТкаченкаБ.О., суддів: Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25. Розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

14.01.2026 згідно з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному, для розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 прийнято справу №910/8391/25 за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., суддів: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, із 01.07.2005 Приватне підприємство є власником нежилих приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №109) цокольного поверху загальною площею 90,6 кв.м. в будинку за адресою: м. Київ, вул. Кіквідзе, 41 в літері "А", що підтверджується договором №820 купівлі-продажу нежилих приміщень від 01.07.2005.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 багатоквартирний житловий будинок №41 на вул. Кіквідзе в м. Києві, як об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесено до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 №509 "Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації" проведено закріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс", "Печерська брама", "Хрещатик" та "Печерськжитло" на баланс Комунального підприємства "Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва", яке відповідно до розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 48 від 28.01.2015 перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва".

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 "Про удосконалення структури житлово-комунальним господарством міста Києва" було створено КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" та передано на балансове утримання зазначений вище будинок.

Отже, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" є балансоутримувачем будинку за адресою: м. Київ, вул. Кіквідзе, 41 в літері "А".

Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території був опублікований у випуску газети "Хрещатик" від 14.07.2015 № 99 (4695) як договір приєднання відповідно до статті 634 ЦК України.

У матеріалах справи міститься копія Договору про надання послуг №179 П від 01.08.2023, за умовами якого:

- пункт 1.1: Виконавець забезпечує надання Замовнику послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні послуги) відповідно до структури, періодичності та строків надання послуг (додаток №1), пропорційно площі, що перебуває у власності Замовника на підставі договору купівлі-продажу №820 від 01.07.2005, та становить 90,6 кв.м - цоколь, вхід окремий, у житловому багатоквартирному будинку за адресою: місто Київ, вулиця Бойчука, 41;

- пункт 1.2: Виконавець зобов`язується надати послуги згідно умов Договору, структури, періодичності та строків надання послуг, а Замовник - прийняти та оплатити надані послуги;

- пункт 1.3: розмір щомісячної плати за надані послуги з 01.08.2023 становить 362,40 грн (без ПДВ);

- пункт 2.1: розрахунковим періодом є календарний місяць;

- пункт 2.5: Факт надання послуг підтверджуються актом про надання послуг, який підписується Замовником та Виконавцем в кінці кожного календарного місяця;

- пункт 2.6: Акт про надання послуг складається представником Виконавця та надається Замовнику разом з рахунком-фактурою шляхом:

- вручення представнику Замовника під підпис. У разі відмови від отримання рахунку та акту представниками Виконавця складається відповідний акт;

- направлення на офіційну електрону пошту Замовника у разі її наявності e-mail:______;

- пункт 2.7: у випадку, якщо Замовник не підписує Акт протягом п`яти днів з дня його отримання, при цьому, не надасть вмотивовану відмову від підписання та не поверне підписаний акт Виконавцю, послуги, надані за цим договором, вважаються наданими в повному обсязі та своєчасно;

- пункт 7.1: цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту своїх зобов`язань. Виконавець та Замовник дійшли згоди, що відповідно до частини 3 статті 631 ЦК України, умови даного Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання, а саме з 01.05.02019;

- пункт 7.2: у разі коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається щороку продовженим.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що відповідний проект договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території направлено на адресу Приватного підприємства, однак не був ним підписаний.

За доводами позивача, відповідачу надавались відповідні послуги починаючи з 01.09.2023 року по 28.02.2025 та відповідно позивач нараховував відповідачу плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останній кошти за вказані послуги не сплачував, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 7 827,84 грн.

З метою досудового врегулювання спору Комунальне підприємство звернулося до Приватного підприємства з вимогою №105/44-1769 від 22.05.2025, в якій просило сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги. Однак вказана вимога була залишена без відповіді та задоволення.

У зв`язку з несплатою Приватним підприємством вартості наданих комунальних послуг, Комунальне підприємство звернулося з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу «повітряна тривога», перебування членів колегії суддів на лікарняному, у відпустках та інші чинники.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи окремо та в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Отже, обов`язок орендаря нерухомого майна оплачувати комунальні послуги та витрати на утримання цього майна незалежно від укладеного договору у сфері комунальних послуг передбачений положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги", за змістом якого споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 у справі №7128916/17-ц, а також у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17, від 09.10.2018 у справі №910/9829/17, від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.

Крім цього, невикористання власником належної йому квартири або спільного майна багатоквартирного будинку не звільняє відповідача від здійснення витрат по утриманню всього будинку.

Суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №911/27/21 у подібних правовідносинах зауважено, що правова природа зобов`язань, що виникають з надання/споживання послуг, зумовлює врахування (при вирішенні питання/спору щодо виникнення обов`язку їх оплати, розміру та вартості для їх оплати) загальних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" щодо надання/споживання/підстав для оплати послуг та відповідних особливостей, що регламентовані, зокрема положеннями статей 901, 903 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому загальне правило, визначене статтею 903 ЦК України, передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання, тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг. Отже, для встановлення розміру цього обов`язку орендаря нерухомого майна (вартості спожитих послуг) визначальним є не факт оренди конкретного нерухомого майна, а факт споживання відповідної послуги орендарем та її розмір. А тому, за відсутності доказів на підтвердження розміру фактично спожитої у відповідному періоді орендарем (наданої йому безпосереднім надавачем відповідних послуг або державним підприємством, організацією, господарським товариством, на балансі яких перебуває орендоване майно) послуги (послуг) у орендаря не виникає обов`язку оплачувати ці послуги. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №911/27/21.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, тягар доказування (обов`язок довести) факту та розміру спожитих орендарем комунальних послуг у спірних правовідносинах покладається на позивача.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач/скаржник зазначає, що ним надаються житлово-комунальні послуги, а також, що неодноразово направлялися рахунки на оплату спожитих житлово-комунальних послуг, в яких відображені розрахунки за житлово-комунальні послуги, в тому числі і за послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Водночас, судом першої інстанції доречно зазначено, що Комунальним підприємством у позовній заяві не вказано, які саме послуги надавались ним відповідачу, який їх обсяг, яка вартість та які умови нарахування.

Долучені позивачем до позовної заяви копії актів про надання послуг, підписані лише Комунальним підприємством та жодним чином не підтверджують факт надання житлово-комунальних послуг та прийняття їх відповідачем.

Більш того, доказів надання позивачем спірних житлово-комунальних послуг відповідачу, як і доказів фактичного користування відповідачем цими послугами матеріали справи також не містять.

Разом з цим, надані до матеріалів справи розрахунок боргу, рахунки-фактури та акти надання послуг також не містить відомостей щодо послуг, які мали надаватись відповідачу у визначений період.

Таким чином, колегія суддів констатує, що Комунальним підприємством не надано жодних доказів, які б підтверджували фактичне споживання комунальних послуг, що свідчило б про приєднання до умов Договору №179 П від 01.08.2023, а тому умови пунктів вказаного спірного правочину, зокрема 2.5.-2.7., не є обов`язковим для сторін.

Окрім того, судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що у травні 2019 року та у листопаді 2023 року Комунальне підприємство зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства про стягнення 11 275,32 грн заборгованості за експлуатаційні послуги за період з 01.05.2015 по 08.04.2019 та у 18 565,89 грн заборгованості за експлуатаційні послуги за період з 01.05.2019 по 09.08.2023.

Рішеннями Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 у справі №910/5626/19, яке набрало законної сили 28.08.2019, та від 26.01.2024 у справі №910/17820/23, яке набрало законної сили 16.02.2024, у задоволенні позивних вимог Комунального підприємства було відмовлено.

Вказаним рішеннями встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним послуг саме з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по вул. Кіквідзе, буд. 41 у м. Києві, власником якого є відповідач, як і не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати послуг послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по вул. Кіквідзе, буд. 41 у м. Києві з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Водночас, колегія суддів погоджується із доводами скаржника, що предметом позову у попередніх справах та справі № 910/8391/25 були відносини, що випливають з різних договорів, укладених між позивачем та відповідачем. Так у справі № 910/5626/19 (суддя Мудрий С.М. ) та справі №910/17820/23 (суддя Ягічева Н.І.) суди керувалися Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території опублікованому у випуску газети «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), як договором приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України, а по справі №910/8391/25 суд повинен керуватися Договором про надання послуг № 179 П від 01 серпня 2023.

Проте, окремо колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги позивача до відповідача є типовими та повторюваними, і за своєю суттю ідентичні до тих, що вже неодноразово заявлялися позивачем до відповідача за, наведене свідчить про те, що правова природа спору є усталеною, а правовідносини між сторонами тривалими та системними.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що хоча при подані вищевказаних позовів суди і керувались Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території опублікованому у випуску газети «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), проте, послідовна поведінка позивача при поданні позовів як стосовно стягнення за Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території опублікованому у випуску газети «Хрещатик» від 14.07.2015 №99 (4695), чи як в даному випадку за Договором про надання послуг № 179 П від 01 серпня 2023, вказує на подання позовів без належних та допустимих доказів на підтвердження надання тих чи інших послуг.

Враховуючи те, що позивач у встановленому законом порядку не довів належними і допустимими доказами наявності тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, судом першої інстанції цілком обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог..

У той же час, відповідач у відзиві просив суд стягнути з позивача 17 300,00 грн витрати на правову допомогу у розмірі.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу відповідачем надано: договір про надання правничої допомоги №07-ГС/25 від 07.07.2025 (далі - Договір), укладений адвокатом Трепільченко О.В. та Приватним підприємством, посвідчення адвоката Трепільченко О.В. №547 від 15.10.1933, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №61 від 15.10.1993, Акт приймання наданих послуг від 30.07.2025, видатковий касовий ордер від 30.07.2025, розписку про отримання готівкових коштів від 30.07.2025 в сумі 17 300,00 грн.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Згідно пункту 1.2 Договору №07-ГС/25 від 07.07.2025 у порядку і на умовах, визначених даним договором виконавець приймає на себе функції: надання консультацій Замовнику з правових питань; підготовка та складання відзиву, заяв, клопотань та інших документів; представництво в суді; надання інших видів правової допомоги і інтересах Приватного підприємства.

За умовами підпункту 2.1 виконавець здійснює забезпечення правової допомоги клієнту шляхом:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складання заяв, клопотань, відзивів, скарг процесуальних та інших документів правового характеру.

Сторони відповідно до пункту 5.2 договору домовилися щодо суми гонорару адвокату, встановленої сторонами договору у фіксованому розмірі - 17 300,00 грн, який не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеним цим договором та Законом.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що оплата адвокату здійснюється упродовж п`яти робочих днів за виставленим рахунком.

30.07.2025 між Приватним підприємством та Виконавцем (адвокатом Трепільченко О.В.) підписано та скріплено печатками Акт виконаних робіт на загальну суму 17 300,00 грн.

Підписавши та скріпивши печаткою Замовника вказаний акт, останній засвідчив відсутність жодних претензій та зауважень щодо наданих послуг.

Отже, вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання адвокатом Трепільченко О.В. позивачу послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між ними розмірі 17 300,00 грн.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом із цим, вартість наданих послуги з професійної правничої допомоги була повністю сплачена позивачем, що підтверджується видатковим касовим ордером від 30.07.2025 та розпискою про отримання готівкових коштів від 30.07.32025.

У частині 4 статті 129 ГПК України закріплено загальне правило розподілу судових витрат.

Проте у частині 5 наведеної норми ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

У пунктах 119, 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Висновки, аналогічні відображеним вище, також викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Таким чином, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 16.11.2022 №910/1964/21.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг та ціну позову, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що співмірною із ціною позову є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів досліджено та відхиляються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/8391/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва".

4. Матеріали справи № 910/8391/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім