ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

17.03.2026 року Справа № 917/92/21(917/372/26)

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С.М., розглянувши матеріали

за заявою ОСОБА_1 від 04.03.2026 року за вх. № 338/26

про визнання кредиторських вимог у справі № 917/92/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК", 61004, м. Харків, вул. Катерининська, буд.46, (ухвалою суду від 04.08.2022 замінено на процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіфанта" (м. Київ, бул. Чоколівський, буд. 19, )

до Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм", 38751, Полтавська область, Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Горбанівська, буд.2,

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Полтавської області перебуває справа за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІТО-ЛЕК" про відкриття провадження у справі про банкрутство Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм".

12.03.2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява (вх. № 388/26), у якій остання просить суд визнати заборгованість по заробітній платі в сумі 17 347,31 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 77 941,44 грн. та моральної шкоди - 3 000,00 грн. та включити її до реєстру кредиторів Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм".

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.03.2026 року заяві присвоєно унікальний номер судової справи № 917/92/21(917/372/26) та передано для розгляду судді Білоусову С.М.

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Полтавської області з заявою у якої просить визнати заборгованість по заробітній платі та включити її до реєстру кредиторів Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм".

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку щодо залишення її без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства заява кредитора має містити:

найменування господарського суду, до якого подається заява;

найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені);

виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування;

відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог;

перелік документів, що додаються до заяви.

До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Господарський суд зобов`язаний прийняти заяву кредитора, подану з дотриманням вимог цього Кодексу та Господарського процесуального кодексу України, про що постановляється ухвала, в якій зазначається дата попереднього засідання суду.

Як зазначено вище, у заяві з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_1 просить суд визнати її грошові вимоги до Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм" у розмірі 98 288,75 грн, що складаються із: заборгованості по заробітній платі в розмірі 17 347,31 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 77 941,44 грн. та моральна шкода у розмірі 3 000,00 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за №114/8713, передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці.

В Інструкції № 114/8713 грошова компенсація за невикористану відпустку не віднесена до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Верховний Суд у постанові від 04.04.2023 року у справі №640/8348/21 дійшов висновку, що поняття "оплата праці" і "заробітна плата", які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір в цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення".

Отже, за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати не підлягає сплата судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Даний висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі № 127/2697/23.

Поряд із цим, за грошові вимоги в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявницею має бути сплачений судових збір з огляду на наступне.

Стягнення (визнання) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також, не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто стягнення (визнання) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, відповідно на вказані вимоги позивача не поширюються положення пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", за яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст. 117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є тотожною до вимоги про стягнення заробітної плати а тому, не може бути віднесена до категорії пільгових вимог, за подачу яких, згідно п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір не сплачується.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є майновою вимогою.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" заяви кредиторів, які звертаються з грошовими вимогами до боржника після оголошення про порушення справи про банкрутство, а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом; заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство; заяви про розірвання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, або визнання її недійсною, ставка судового збору становить 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями Закону України "Про державний бюджет України на 2026 рік" встановлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 3 328 гривні.

Отже, сума судового збору за подання до господарського суду заяви про визнання грошових вимог до боржника становить 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 6 656,00 грн.

В матеріалах справи відсутні докази сплати судового збору за подання заяви з кредиторськими вимогами у визначеному законом розмірі.

За змістом частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

За викладених обставин, заява кредитора подана без дотримання вимог ч.3 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема, до заяви не додано доказів сплати судового збору на суму 6 656,00 грн.

До заяви в обов`язковому порядку додаються докази надсилання копії заяви ліквідатору банкрута, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

За приписами ч. 1 ст. 46 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви здійснює перевірку її відповідності вимогам цього Кодексу. У разі якщо заяву кредитора подано без дотримання вимог цього Кодексу, господарський суд постановляє ухвалу про залишення заяви без руху. В ухвалі про залишення заяви без руху суд повідомляє заявнику про недоліки заяви та строк, протягом якого він зобов`язаний їх усунути, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Таким чином, заява ОСОБА_1 не відповідача вимогам ч. 3 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства.

За викладених обставин, додана суду заява ОСОБА_1 від 12.03.2026 року (вх. № 388/26) підлягає залишенню без руху.

Разом з тим, суд зазначає, що вищевказані недоліки заяви повинні бути усунуті ОСОБА_1 у строк, що не повинен перевищувати п`яти днів з дня вручення даної ухвали про залишення заяви без руху.

Керуючись статтями 2, 45, 46, 122 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 від 12.03.2026 року (вх. № 388/26) про визнання кредиторських вимог - залишити без руху.

2. Встановити заявнику для усунення недоліків 5-денний строк з дня вручення даної ухвали суду.

3. Усунути недоліки заяви шляхом подання до господарського суду Полтавської області:

- доказів сплати судового збору за подання заяви до суду у розмірі 6 658,00 грн.;

- доказів надсилання копії заяви ліквідатору Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм" - арбітражному керуючому Бугаєнку А.А.

4. Попередити заявника, що у разі не усунення недоліків заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із заявою.

5. Копію ухвали надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає (ст. ст. 235, 255 ГПК України).

Суддя Білоусов С. М.