РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2026Справа № 910/13192/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участю секретаря судового засідання Голуба О.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Казенного підприємства «Укрспецзв`язок»

до Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком»

про стягнення 1 111 985, 60 грн.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.02.2026.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського міста Києва з позовом до відповідача про 1 111 985, 60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підгатовче засідання на 15.12.2025.

26.11.2025 від Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» надійшов відзив на позовну заяву.

28.11.2025 від Казенного підприємства «Укрспецзв`язок» надійшла відповідь на відзив.

03.12.2025 від Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» надійшли заперечення.

У судовому засіданні 15.12.2025 представники позивача та відповідача надали усні пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 було продовжено строк підготовчого провадження та відкладено розгляд справи на 26.01.2026.

22.01.2026 від Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 26.01.2026 представники позивача та відповідача надали усні пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 було відкладено розгляд справи на 09.02.2026.

05.02.2026 від Казенного підприємства «Укрспецзв`язок» надійшли додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 09.02.2026 представники позивача та відповідача надали усні пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 23.02.2026.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Казенним підприємством «Укрспецзв`язок» (далі - Позивач/Виконавець) та Акціонерним товариством «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - Відповідач/Замовник) укладено Договор про надання послуг з розміщення обладнання від 01.07.2021 №523-21-2021 (далі - Договір).

У відповідності з пунктом 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених договором, Позивач зобов`язувався надавати послуги Відповідачу з утримання (розміщення) обладнання (далі - послуги), а Відповідач, у порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язувався їх приймати та оплачувати відповідно до тарифів на послуги (додаток 1) та переліку послуг і розрахунку їх вартості (Додаток 2).

Відповідно до пункту 1.2. договору послуги включають в себе:

- розміщення обладнання Відповідача у електронних комунікаційних стійках (шафах), які знаходяться у захищених спорудах Позивача (додаток 2);

- підключення обладнання Відповідача до електричної мережі Позивача для забезпечення роботи обладнання;

- забезпечення обладнання Відповідача безперебійним електроживленням та підтримання кліматичних умов за допомогою систем вентиляції та кондиціювання у захищеній споруді Позивача;

- здійснення необхідних заходів щодо забезпечення збереження обладнання Відповідача у захищеній споруді Позивача.

Перелік обладнання та його кількість, прийнятого Позивачем на виконання умов договору, підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 02.07.2021 (далі - Акт), підписаним сторонами договору.

Тариф на послугу, згідно з додатком 1 до договору, за розміщення 1 юніт обладнання, станом на дату укладення договору, складав 548,64 грн з ПДВ за 1 місяць.

Згідно пункту 7.1. договору, договір набрав чинності з дати його підписання сторонами і діяв до 31.12.2021, а у частині невиконаних на дату закінчення строку дії договору зобов`язань - до закінчення їх виконання. У разі відсутності заперечень від жодної зі сторін не менше ніж за місяць до дати закінчення строку дії договору, його дія автоматично продовжується на один рік. Вказане правило автоматичної пролонгації застосовується необмежену кількість разів.

У зв`язку з відсутністю заперечень від жодної зі сторін, відповідно до пункту 7.1. дія договору автоматично продовжилася на 2022 рік.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що Позивач має право в односторонньому порядку змінювати вартість послуг, шляхом направлення Відповідачу письмового повідомлення не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати запровадження нової вартості послуг.

У зв`язку із зміною цін за категоріями, що визначають вартість послуги, керуючись пунктом 3.3 договору Позивач, листом від 25.11.2022 № 42/1055 (далі - лист № 42/1055), повідомив Відповідача про запровадження з 01.01.2023 нової ціни на послугу за 1 юніт обладнання у розмірі 1 230,00 грн. з ПДВ за 1 місяць.

Позивач реалізував своє право на зміну вартості послуг, направивши Відповідачу письмове повідомлення у строк, визначений пунктом 3.3. договору.

Відповідно до пункту 2.19 договору Позивач має право переглядати тарифи на послуги в залежності від фактичних витрат Позивача при наданні послуг, при цьому зміни до договору вносяться шляхом укладення додаткової угоди.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що договір може бути достроково розірваний в односторонньому порядку Відповідачем у разі незгоди зі зміною Позивачем вартості послуг за умови направлення Позивачу письмового повідомлення про дострокове розірвання договору не менше ніж за 5 календарних днів до дати введення нової вартості послуг.

На підставі пункту 7.3. договору, Відповідач, листом від 16.12.2022 № 1978-ВИХ-KV (далі - лист № 1978-ВИХ-KV-) повідомлено Позивача про незгоду зі зміною Позивачем вартості послуг, зазначених у листі № 42/1055, а також, про розірвання в односторонньому порядку договору, зазначивши, що обладнання буде демонтовано у строк до 31.12.2022.

Відтак, договір вважається припиненим з 31.12.2022. Водночас, листом № 1978-ВИХ-KV-, Відповідач надіслав Позивачу два примірники додаткової угоди про дострокове розірвання договору з проханням, після її підписання, один примірник додаткової угоди повернув Відповідачу.

Пунктом 2.10. договору визначалось, що у разі припинення дії договору (у тому числі внаслідок його дострокового розірвання будь-якою зі сторін) Відповідач не пізніше останнього дня строку його дії зобов`язується демонтувати усе своє обладнання, яке встановлено у спорудах Позивача та відновити (або відшкодувати Позивачу) усі пошкодження, завдані території, спорудам та будівлям Позивача у зв`язку з монтажем/демонтажем обладнання, пристроїв та споруд Відповідача.

Оскільки останнім днем терміну дії договору було 31.12.2022, Відповідач, відповідно до пункту 2.10. договору, зобов`язаний був демонтувати усе своє обладнання, передане Позивачу згідно з актом та встановлене у захищених спорудах Позивача, у строк до 31.12.2022, про що також підтвердив своїм листом № 1978-ВИХ-KV-828100- 2022, проте, станом на 31.12.2022, Відповідач обладнання не демонтував, чим порушив обов`язок, визначений пунктом 2.10. договору.

З метою врегулювання питання правомірного отримання послуг Відповідачем починаючи з 01.01.2024, Позивач звернувся до Відповідача з листом від 20.05.2024 № 11-08/706 «Щодо укладення договору про надання послуг з розміщення обладнання на 2024», додавши два примірники проєкту договору про надання послуг з розміщення обладнання, з проханням підписати один примірник та повернути його на адресу Позивача.

У відповідь Відповідач листом від 11.06.2024 № 818-ВИХ-KV-820000- 2024 повідомив Позивача про відсутність наміру врегульовувати питання надання послуг з 01.01.2024, а також про відсутність правових підстав для укладення відповідного договору.

У зв`язку з відмовою Відповідача щодо укладення договору про надання послуг з розміщення обладнання у 2024 році та оплати наданих послуг, Позивач направив Відповідачу лист-претензію щодо оплати грошових коштів від 10.09.2024 № 11- 03/1300 (далі - лист № 11-03/1300) з обґрунтуванням своїх майнових вимог.

Позивач 07.10.2024 отримав від Відповідача відповідь на лист-претензію від 24.09.2024 № 1209-ВИХ-KV-, в якій повідомлено, що в листі № 11- 03/1300 не зазначено та не додано доказів, що підтверджують понесення втрат на певні види послуг і набуття Відповідачем саме цих послуг, а також не додано розрахунок суми претензії. З цих підстав, на думку Відповідача, лист-претензія Позивача не підлягає розгляду, оскільки не відповідає вимогам, встановленим статтею 222 Господарського кодексу України.

Позивачем направлено лист від 15.10.2024 № 11-03/1510 «Щодо оплати грошових коштів», в якому зазначено, що складові послуг чітко визначені в договорі, тариф в розмірі 1 230,00 грн за 1 юніт обладнання затверджено наказом КП «Укрспецзв`язок» від 19.12.2022 № 303 «Про встановлення тарифу на послугу з розміщення обладнання (колокейшн)» (далі - Наказ).

Враховуючи, що вимоги, викладені Позивачем у листі від 15.10.2024 № 11-03/1510 «Щодо оплати грошових коштів», не були задоволені, Позивач змушений був повторно звернутися до Відповідача з листом-вимогою щодо оплати послуг, спожитих за період з 01.01.2024 до 31.12.2024 від 22.04.2025 № 11-03/633 «Щодо врегулювання питання про оплату наданих послуг з розміщення обладнання у 2024 році».

Відповідач листом від 23.05.2025 № 592-ВИХ-KV-82C000- 2025 звернувся до Позивача з проханням надати доступ своїм працівникам до ЦТЕ № 1 для здійснення демонтажу обладнання. Крім того, у вищезазначеному листі Позивач зазначив, що тариф 1230,00 грн з ПДВ, затверджений Наказом, не є прийнятним, проте не заперечувало оплатити спожиті Послуги за тарифом, визначеним договором (548,64 грн з ПДВ), після здійснення демонтажу обладнання.

У відповідь Позивач листом від 02.06.2025 № 11-03/990 «Щодо проведення демонтажу обладнання та оплати послуг» поінформувало Відповідача про те, що не заперечує проти проведення демонтажу обладнання. Разом з тим наголосив, що тариф 1230,00 грн з ПДВ, затверджений Наказом, було розраховано відповідно до фактичних витрат, які Позивач несе у зв`язку з наданням послуг, з урахуванням постійного зростання вартості передусім електроенергії.

Позивач повідомив, що не має правових підстав для прийняття оплати послуг, наданих Відповідачу в період з 01.01.2024 до дати демонтажу обладнання, за тарифом 548,64 грн з ПДВ.

Відповідач листом від 05.06.2025 № 623-ВИХ-KV-82C000-2025 звернувся до Позивача з проханням завершити роботи з переключення комунікаційної мережі і надати представникам першого доступ до ЦТЕ № 1 для здійснення демонтажу обладнання.

Позивач листом від 16.06.2025 № 11-03/24 поінформував Відповідача про намір завершити роботи з переключення комунікаційної мережі найближчим часом. Представник Позивача та Відповідача 26.06.2025 підписали Акт приймання-передачі обладнання, відповідно до якого обладнання,що було розміщене на території ЦТЕ № 1 в рамках договору, було повернуто Відповідачу, але останній не розрахувався за спожиті послуги.

Позивач посилається на те, що у Відповідача виникло грошове зобов`язання перед Позивачем за спожиті послуги за період з 01.01.2024 до 26.06.2026 на загальну суму 1 111 985,60 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про його змішану правову природу, а саме, про те що договір містить елементи договору зберігання (розміщення обладнання замовника; забезпечення збереження обладнання замовника), а також договору про надання послуг.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Частиною 1 статті 948 Цивільного кодексу України передбачено, що поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Отже, договір зберігання за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх (синалагматичних) договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. В даному випадку зберігач зобов`язаний забезпечити зберігання майна, яке йому передане поклажодавцем і повернути його поклажодавцеві у схоронності, тоді як поклажодавець зобов`язується після закінчення строку зберігання взяти назад здане ним майно на зберігання та сплатити зберігачеві винагороду за зберігання майна, розмір якої встановлений договором.

Строком договору, відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 статті 631 ЦК України).

На підставі пункту 7.3. договору, Відповідач, листом від 16.12.2022 № 1978-ВИХ-KV (далі - лист № 1978-ВИХ-KV-) повідомлено Позивача про незгоду зі зміною Позивачем вартості послуг, зазначених у листі № 42/1055, а також, про розірвання в односторонньому порядку договору, зазначивши, що обладнання буде демонтовано у строк до 31.12.2022.

Частинами 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, відповідач скористався своїм правом на розірвання договору, передбаченим пунктом 7.3. договору, що є самостійною та достатньою підставою для припинення правовідносин сторін, договір вважається розірваним (припиненим) з моменту вчинення такого правочину.

Пунктом 2.10 договору сторони погодили, що у разі припинення дії договору (у тому числі внаслідок його дострокового розірвання будь-якою зі сторін) замовник не пізніше останнього дня строку дії договору зобов`язується демонтувати усе своє обладнання, яке встановлено у спорудах виконавця та відновити (або відшкодувати виконавцю) усі пошкодження, завдані території, спорудам та будівлям виконавця у зв`язку з монтажем / демонтажем обладнання, пристроїв та споруд замовника.

У той же час, як встановлено судом, відповідач свій обов`язок з демонтажу свого обладнання, передбачений пунктом 2.10 договору, умови якого узгоджуються з приписами частини 1 статті 948 Цивільного кодексу України належним чином не здійснив.

Частиною 3 ст. 946 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Таким чином, враховуючи, що після закінчення строку договору відповідач своєчасно не забрав передане у зберігання майно, з урахуванням положень ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язаний сплатити вартість наданих послуг зі зберігання майна за весь фактичний період зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

У додатку №1 до договору сторонами визначено вартість послуги з розміщення обладнання 1 U з допустимою потужністю встановленого обладнання 0,4 (кВт) - 548, 64 грн з ПДВ.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з пунктом 3.4. договору оплата наданих послуг здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим після підписання сторонами акту та отримання замовником від виконавця оригіналу рахунку на оплату.

Розрахунки між сторонами за цим договором щомісяця здійснюються в національній валюті України - гривні (пункт 3.5. договору).

Отже, з урахуванням положень ст. 530, ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, та змісту договору строк виконання відповідачем встановленого грошового зобов`язання на момент розгляду справи настав.

Втім, відповідач у визначені строки оплату в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного демонтажу майна після закінчення дії договору, що знаходилось у зберіганні позивача, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку, що відповідач має сплатити вартість наданих послуг за весь фактичний період зберігання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки позивачем застосовано тариф, визначений ним у листі від 25.11.2023 №№42/1055 на 2023 рік - 1230, 00 грн з ПДВ за 1 юніт обладнання, що був встановлений наказом КП «Укрспецзв`язок» від 19.12.2022 №303.

Вказаний тариф не був погоджений відповідачем, що і стало підставою для розірвання договору, при цьому умовами пункту 7.3. договору передбачене право замовника не погоджуватися з односторонньою зміною виконавцем вартості послуг при одночасному розірванні договору, водночас за умовами пункту 2.19 договору зміна тарифу можлива лише шляхом укладання додаткової угоди, чого сторонами дотримано не було.

Здійснивши власний розрахунок заборгованості, виходячи з вартості надання послуг, погодженої у договорі, за розрахунком суду обґрунтованим розміром боргу за заявлений період є 499 701, 31 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач посилається на форс-мажорні обставини та просить відмовити в задоволені позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо.

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Судом також ураховано, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами, адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відтак вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги після закінчення дії договору підлягають задоволенню частково.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи допущені позивачем помилки під час розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд.18, ідентифікаційний код 21560766) в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (01033, м. Київ, вул. Антоновича 40, ідентифікаційний код 01189910) на користь Казенного підприємства «Укрспецзв`язок» (03113, м. Київ, вул. Макуха Василя, буд. 5-Б, ідентифікаційний код 39908375) заборгованість у розмірі 499 701 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч сімсот одна) грн. 31 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 996 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість ) грн. 41 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 25.02.2026.

Суддя І.В. Алєєва