ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 м.Дніпро справа №904/5646/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач)

суддів: Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.

з секретарем судового засідання Кахикало А.С.

за участю представників сторін:

від скаржника Гейко В.І., адвокат

від відповідача - 1 Горяніна А.О., самопредставництво

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 (суддя Євстигнеєва Н.М.) у справі

за позовом фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича, м.Дніпро

до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, м. Дніпро

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Гріншпун Вадим Федорович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання недійсним пункту 40 договору №011000 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.05.2023, у якому зазначено, що умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання на підставі договору спадку від 24.01.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.01.2019 між позивачем (набувач) та його батьком ОСОБА_1 (відчужувач) укладено спадковий договір, відповідно до якого позивач зобов`язується виконувати передбачені у договорі розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на будівлю гуртожитку за адресою м. Дніпро, вул. Новоселівська, 42.

01.05.2023 між Комунальним підприємством «Теплоенерго» та позивачем укладено договір про надання послуги з постачання теплової енергії №011000, який містить пункт 40, що поширює умови договору на відносини між сторонами, які виникли до його підписання на підставі спадкового договору від 24.01.2019. Позивач вважає, що пункт 40 договору у цій частині не відповідає вимогам статей 203, 608, 1302, 1303 Цивільного кодексу України та порушує його права і законні інтереси.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 у справі №904/5646/25 позовну заяву фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання недійсним у частині пункту договору - залишено без задоволення. Судові витрати у справі покладено на позивача.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірний договір про надання послуги з постачання теплової енергії №011000 від 01.05.2023 є договором, який позивач уклав у добровільному порядку та погодився на його умови. Суд зазначив, що відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, і така дія договору в минуле можлива за взаємною згодою сторін та має бути чітко зафіксована у договорі. Здійснивши правовий аналіз змісту пункту 40 договору, суд встановив, що формулювання оспорюваного пункту та підписання договору сторонами вказує на досягнення домовленості щодо поширення умов договору на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо оплати послуг з теплопостачання, що виникли з 24.01.2019 - дати укладення спадкового договору. Суд також зазначив, що за умовами спадкового договору позивач взяв на себе зобов`язання зі сплати усіх необхідних платежів для обслуговування будівлі гуртожитку, у тому числі й плати за постачання теплової енергії. Суд відхилив доводи позивача, що пункт 40 договору не відповідає положенням, які встановлені статтею 1281 Цивільного кодексу України, зазначивши, що положення цієї статті не містять заборони кредитору укласти з власником/користувачем майна договір на погашення заборгованості. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не довів факту порушення його майнових прав, що є обов`язковою умовою застосування способу захисту у вигляді визнання правочину недійсним.

08.01.2026 не погоджуючись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 у справі №904/5646/25, фізична особа-підприємець Гріншпун Вадим Федорович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 у справі №904/5646/25 та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні його вимоги та визнати недійсним пункт 40 договору, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив дійсні правовідносини між позивачем та відповідачем за договором №011000 від 01.05.2023 з посиланням у пункті 40 на спадковий договір від 24.01.2019. Суд помилково дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем на підставі пункту 40 договору від 01.05.2023, з 24.01.2019 виникли правові відносини щодо надання послуги з постачання теплової енергії, та що у позивача, як набувача за спадковим договором, виник обов`язок сплатити борг свого батька перед відповідачем, як постачальником теплоенергії. Апелянт зазначає, що всі його зобов`язання перед відповідачем виникли з договору №011000 від 01.05.2023 на майбутнє, які він виконує.

Апелянт стверджує, що суд не врахував, що згідно з українським законодавством набувач за спадковим договором не є спадкоємцем відчужувача, а тому на нього не поширюються положення статей 1281-1282 Цивільного кодексу України щодо відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця. Перехід права власності за спадковим договором відбувається на підставі договору, а не у порядку спадкування; борги відчужувача не переходять до набувача; а відповідальність за зобов`язаннями відчужувача може бути покладена на набувача, і може бути покладена на нього виключно у разі, якщо це прямо передбачено умовами спадкового договору. Апелянт посилається на пункт 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з яким набувач за спадковим договором не відповідає за зобов`язаннями відчужувача, і, на відміну від спадкоємця, який прийняв спадщину та відповідно до статті 1282 Цивільного кодексу України, зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора, на набувача за спадковим договором такий обов`язок не покладається.

Апелянт вважає помилковим обґрунтування судом відмови у позові посиланням на добровільність погодження позивачем редакції пункту 40 договору та зазначає, що за законодавством України визнавати недійсними можна лише укладені (оспорювані) правочини, тобто такі, які добровільно погоджені та підписані сторонами. Водночас згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України.

Апелянт стверджує, що суд безпідставно обґрунтував відмову у позові наявністю між ним та відповідачем відносин до укладення договору від 01.05.2023. Для ретроспективної дії договору мають бути наявними такі умови: між сторонами мають існувати відносини до укладення ретроспективного договору, і в договорі має бути прямо зазначено, що його дія поширюється на такі правовідносини. Проте між позивачем та відповідачем до укладення договору №011000 від 01.05.2023 не існувало будь-яких відносин на підставі спадкового договору від 24.01.2019, оскільки відповідач не є стороною спадкового договору, а правові відносини на його підставі виникли лише між позивачем та його батьком. Умови спадкового договору не містять розпорядження відчужувача набувачу сплачувати замість відчужувача комунальні послуги за договорами, які укладені відчужувачем з постачальниками таких послуг. Суд помилково ототожнив поняття «обслуговування будівлі» та «оплата послуг з теплопостачання». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» централізоване опалення належить до комунальних послуг, а не до обслуговування будівлі. Вживаючи у пункті 2.1.1 спадкового договору термін «обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшення стану у разі необхідності» у логічному взаємозв`язку з іншими зобов`язаннями набувача (дрібний ремонт, нагляд, перевірка технічного стану, контроль за функціонуванням), сторони мали на увазі саме технічне обслуговування, яке визначене Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій (які затверджені Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 №76). Крім того, зобов`язання за спадковим договором існували у позивача лише перед відчужувачем на час його життя, а не перед третіми особами, у тому числі не перед відповідачем.

Вважає безпідставними висновки суду щодо недоведення порушення його майнових прав. Суд, по суті визнавши, що КП «Теплоенерго» намагається стягнути з позивача грошові кошти в рахунок заборгованості його батька за теплопостачання на підставі спірного пункту 40 договору, водночас зробив помилковий висновок про недоведення порушення майнових прав. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у справі №904/682/25 можуть бути задоволені позовні вимоги КП «Теплоенерго» до ФОП Гріншпуна В.Ф. про стягнення заборгованості його батька за теплопостачання гуртожитку, що є належним та достатнім доказом порушення майнових прав позивача. Здійснення позивачем оплати за опалення будівлі гуртожитку не свідчать про існування правових відносин між позивачем та відповідачем на підставі спадкового договору, оскільки у платіжних дорученнях у розділі призначення платежу зазначено як підставу інший договір - договір на постачання тепла від 28.10.2010, який укладений батьком позивача з відповідачем, без посилання на виконання умов спадкового договору.

Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти апеляційної скарги підприємця Гріншпуна В.Ф. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, не підтверджені належними та допустимими доказами та спрямовані на ухилення позивача від виконання власних договірних і майнових обов`язків, що виникли у нього у зв`язку з укладенням спадкового договору та договору від 01.05.2023.

Відповідач зазначає, що пункт 40 договору відповідає вимогам цивільного законодавства, відображає узгоджену волю сторін та не порушує прав позивача. Позивач не довів факту порушення його майнових прав, що є обов`язковою умовою застосування способу захисту у вигляді визнання правочину недійсним відповідно до частини 3 статті 16, статті 215 Цивільного кодексу України. Сам факт пред`явлення КП «Теплоенерго» позову у справі №904/682/25 не є порушенням прав позивача, а є способом захисту прав підприємства через невиконання позивачем договірних обов`язків. Позивач намагається використати інструмент недійсності правочину для уникнення виконання власних договірних та законних обов`язків зі сплати за надані послуги.

Щодо доводів апелянта про неправильне застосування судом статті 1281 Цивільного кодексу України, відповідач зазначає, що предметом спору не є порядок пред`явлення вимог до спадкоємців відповідно статей 608 та 1281 Цивільного кодексу України. Пункт 40 договору не змінює порядок, а лише визначає волевиявлення сторін щодо поширення умов укладеного договору на відносини, які фактично мали місце між ними. Договір №011000 не є способом обходу спадкових процедур, а є самостійним правочином. Відповідач стверджує, що апелянт неправильно тлумачить зміст рішення суду першої інстанції, помилково стверджуючи, що суд визнав виникнення зобов`язань відповідача з 2019 року, як набувачем за спадковим договором та кредитором спадкодавця.

Щодо ретроспективної дії договору відповідач зазначає, що частина 3 статті 631 Цивільного кодексу України прямо надає сторонам право встановити, що умови договору застосовуються до відносин, які виникли до його укладення, без додаткових обмежень щодо характеру чи походження таких відносин. Закон не вимагає, щоб попередні відносини виникли з одного конкретного правочину, і дозволяє сторонам врегулювати будь-які раніше існуючі відносини. Твердження позивача про відсутність між ним і відповідачем будь-яких відносин до підписання договору 01.05.2023 не відповідає дійсності, оскільки з моменту укладення спадкового договору 24.01.2019 позивач став особою, яка фактично здійснює управління та користування об`єктом нерухомості.

Відповідач вважає, що позивач свідомо викривлює зміст спадкового договору. Фраза «всі необхідні платежі» має узагальнюючий характер і включає витрати, пов`язані з утриманням і належним функціонуванням будівлі, у тому числі оплату теплової енергії. Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України саме позивач, як власник і фактичний користувач зобов`язаний нести витрати на утримання об`єкта.

Щодо стандарту доказування відповідач зазначає, що докази, подані самим позивачем (спадковий договір та пункт 40 договору №011000), підтверджують наявність у нього зобов`язань перед КП «Теплоенерго» та спростовують його власні доводи. Виписка про рух коштів відображає фактичне надання послуг і оплату з боку позивача. У контексті стандарту переваги більш вагомих доказів саме позиція КП «Теплоенерго» підтверджена документально.

Відповідач також вважає заявлені апелянтом витрати на професійну правничу допомогу (20 000 грн 00 коп. у суді першої інстанції та 30 000 грн 00 коп. у суді апеляційної інстанції) необґрунтованими та неспівмірними, зважаючи на нескладність справи, незначний обсяг роботи представника та те, що більшість тексту апеляційної скарги є цитуванням рішення суду та процесуальних документів відповідача.

Фізична особа-підприємець Гріншпун Вадим Федорович подав заперечення на відзив КП «Теплоенерго» ДМР на апеляційну скаргу, у яких викладені аналогічні доводи, якими обґрунтовано апеляційну скаргу. Позивач вважає, що друге речення пункту 40 суперечить Цивільного кодексу України, його трактування відповідачем не відповідає внутрішній волі позивача, оскільки під час укладення договору у нього не було волі брати на себе зобов`язання по сплаті боргів за постачання тепла за попереднього споживача. Щодо витрат на правничу допомогу позивач вважає доводи відповідача передчасними, оскільки докази розміру витрат ще не надані суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 у справі, витребувано матеріали справи №904/5646/25 з Господарського суду Дніпропетровської області.

06.02.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 надійшли матеріали справи №904/5646/25.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2026 розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 призначено у судовому засіданні на 25.02.2026 о 14 год 30 хв.

25.02.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Як встановлено судом, 01.05.2023 між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (виконавець) та фізичною особою-підприємцем Гріншпуном Вадимом Федоровичем (споживач) укладено договір про надання послуги з постачання теплової енергії №011000.

Відповідно до пункту 1 цього договору виконавець зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а споживач зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором.

У пункті 3 договору визначено, що місцем надання послуг з постачання теплової енергії є вул. Новоселівська, 42; опалювальна площа об`єкту, теплове навантаження на об`єкт теплопостачання зазначені в Додатку 2 до договору.

У будівлі відсутній опалювальний пункт (пункт 4 договору №011000).

Місце встановлення вузла обліку гуртожиток, вул. Новоселівська, 42 (пункт 5 договору№011000.)

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом року. Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (частина 3 статті 631 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України) на підставі договору спадку від 24.01.2019 (пункт 40 договору №011000).

До договору укладено Додатки №1-4: Додаток 1-Температурний графік теплової мережі, Додаток 2 Розрахунок теплового навантаження, Додаток 3 Межа експлуатаційної відповідальності, Додаток 4 Зразок Акту прийому-передачі послуги.

Відповідно до інформації, яка зазначена у Додатку 2 до договору об`єктом постачання теплової енергії є гуртожиток, 1954 року побудови, загальною площею 907,20 м кв., опалювальна площа 678,20 м кв., розрахунковий об`єм 2658 куб м. Фактичне нарахування за спожиту послугу проводиться за показниками вузла обліку, який встановлено на вводі тепломережі ж/б за адресою: вул. Новоселівська, 42 від котельні за адресою: вул. Аржанова, 5т.

24.01.2019 між Гріншпуном Вадимом Федоровичем (набувач) та ОСОБА_1 (відчужувач) укладено спадковий договір, згідно з пунктом 1.1. якого, набувач зобов`язується виконувати передбачені у цьому договорі розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно будівлю гуртожитку №1 літера А-2 з шлакоблоку, загальною площею 907,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Будівля гуртожитку належить відчужувачу на підставі договору купівлі-продажу майна нотаріально посвідченого 11.07.2000 (пункт 1.2 договору).

Сторони спадкового договору домовились, що за життя відчужувача на набувача за цим договором покладається обов`язок виконувати такі дії, зокрема, сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшення стану у разі необхідності (пункт 2.1.1. договору), здійснювати усі необхідні дії щодо нагляду за гуртожитком (пункт 2.1.4), здійснювати контроль за діяльністю та функціонуванням гуртожитку (пункт 2.1.6 договору).

Згідно зі статтею 1302 Цивільного кодексу України право власності на майно, що є предметом договору, у набувача виникає у разі смерті відчужувача (пункт 3.1. договору).

Відчужувач ознайомлений зі змістом частини 2 статті 1307 Цивільного Кодексу України за якою заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним (пункт 8.2 договору).

Спадковий договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., та зареєстровано у реєстрі за №55.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 13.10.2022 за Гріншпуном Вадимом Федоровичем зареєстровано право власності на будівлю гуртожитку АДРЕСА_2 на підставі спадкового договору №55 від 24.01.2019.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 28.10.10 між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» (правонаступник комунальне підприємство «Теплоенерго») та фізичною особою-підприємцем Гріншпуном Федором Володимировичем було укладено договір про постачання теплової енергії до приміщення гуртожитку, який знаходиться за адресою вул. Новоселівська, 42.

З виписки про рух коштів за період з 08.12.2020 до 26.07.2023 між фізичною особою-підприємцем Гріншпуном Федором Володимировичем слідує, що оплата послуг, які надавались Комунальним підприємством «Теплоенерго» здійснювалася, що підтверджується платіжними дорученнями, перелік яких наведено у виписці відповідача. За період з 08.12.2020 до 08.11.2021 оплата за опалення будівлі гуртожитка по АДРЕСА_1 здійснювалась від імені Гріншпуна Федора Володимировича на підставі договору №010141, який укладено 28.10.10 між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» (правонаступник комунальне підприємство «Теплоенерго») та фізичною особою-підприємцем Гріншпуном Вадимом Федоровичем, починаючи з грудня 2021 року, на підставі рахунків на оплату за опалення по вул.Новоселівська (а.с.36).

Судом також встановлено, що 19.02.2025 Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з теплової енергії №011000 від 01.05.2023 у загальному розмірі 105 217 грн 82 коп. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.02.2025 відкрито провадження у справі №904/682/25.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів встановила наступне.

Предметом апеляційного перегляду є рішення місцевого господарського суду, яким відмовлено у задоволенні позову фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича про визнання частково недійсним договору про надання послуги з постачання теплової енергії №011000 від 01.05.2023, зокрема, пункту 40 у частині дії цього договору на відносини, що виникли до укладення договору.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ретельно проаналізувавши зміст апеляційної скарги, матеріали справи, доводи сторін, які викладені у заявах по суті та у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (статті 626-628 Цивільного Кодексу).

Як встановлено судом, з 2000 року у Гріншпуна Федора Володимировича, а з 13.10.2022 у його сина Гріншпуна Вадима Федоровича у власності перебуває будівля гуртожитку №1 літера А-2 з шлакоблоку, загальною площею 907,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Новоселівська,42.

З метою постачання теплової енергії до вказаного об`єкту нерухомості з ним, як споживачами, були укладені договори на постачання теплової енергії, договір №010141 від 28.10.2010 та договір №011000 від 01.05.2023. На виконання цих договорів споживачі сплачували кошти за отриманні послуги, які надавалися відповідачем.

За умовами договору №011000 від 01.05.2023 відповідач, як виконавець, зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а позивач, як споживач, зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках є предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У статті першій цього Закону визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Постачання теплової енергії, постачання гарячої води, відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» належить до житлово-комунальних послуг.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація, послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води (стаття 6 Закону).

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.

Відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Ця норма є імперативно-диспозитивною: вона надає сторонам право, але не зобов`язує їх, поширити дію договору на попередні відносини. Таке право має бути реалізоване шляхом прямого застереження в договорі, що і було зроблено сторонами.

Пункт 40 договору №011000 від 01.05.2023 містить таке положення: Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (частина 3 статті 631 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України) на підставі договору спадку від 24.01.2019. Суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз цього пункту, дійшов обґрунтованого висновку, що сторони досягли згоди щодо поширення умов договору на правовідносини, які фактично склалися між ними з 24.01.2019.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він ґрунтується на загальних засадах цивільного законодавства, зокрема на принципі свободи договору, закріпленому у статтях 6, 627 Цивільного кодексу України. Відповідно до цього принципу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Вони мають право врегулювати у договорі свої відносини на власний розсуд, окрім випадків, коли обов`язковість певних умов випливає із закону або суті відносин. У даному випадку жодних імперативних заборон щодо ретроспективної дії договору, укладеного саме з таких підстав, законодавство не містить.

Доводи апелянта про те, що на підставі спадкового договору між ним та відповідачем до 01.05.2023 не існувало жодних правовідносин, які б виникали, не мають визначального значення для застосування статті 631 Цивільного Кодексу. Посилання у спірному пункті на положення спадкового договору лише вказує на таку обставину, при цьому не змінюючи та не обмежуючи право учасників правочину визначити регулювання правовідносин до дати укладення такого договору.

Як вбачається зі змісту спадкового договору від 24.01.2019, позивач, ще за життя відчужувача, зобов`язався виконувати ряд дій, спрямованих на утримання об`єкта нерухомості. Зокрема, відповідно до пункту 2.1.1 цього договору, на набувача покладався обов`язок сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшенню стану у разі необхідності.

На підтвердження виконання таких зобов`язань свідчить те, що позивач здійснював оплату послуг з постачання теплової енергії, ще до того як набув право власності на будівлю гуртожитку та уклав договір з відповідачем.

Укладаючи 01.05.2023 договір №011000 та включаючи до нього пункт 40, сторони керуючись принципом свободи договору та частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, та належним чином врегулювали ті відносини, які фактично склалися між ними у попередній період. Такий підхід повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.11.2018 у справі №753/12832/15-ц, згідно з якою сторони в договорі можуть передбачити застереження про застосування до відносин сторін, що виникли до укладення договору, умов договору, який укладається пізніше.

Додатковим підтвердженням того, що позивач був обізнаний про існування таких відносин і фактично їх визнавав, є надана відповідачем виписка про рух коштів. З неї вбачається, що починаючи з грудня 2021 року оплата за опалення будівлі по АДРЕСА_1 здійснювалася саме ОСОБА_2 . Той факт, що в платіжних дорученнях зазначався договір №010141, який був укладений з батьком позивача, не змінює суті цих платежів. Позивач, здійснюючи оплату не міг не усвідомлювати, що сплачує саме за спожиту теплову енергію щодо об`єкта, який він мав намір отримати у власність та який фактично утримував. Отже, на момент підписання договору №011000 позивач повністю розумів значення пункту 40, який легітимізував ці попередні оплати та визначав правову основу для врегулювання взаємовідносин сторін за минулий період.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом недійсним оспорюваного правочину необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Апелянт, оскаржуючи рішення першої інстанції посилається на те, що суд неправильно застосував статті 1281 Цивільного кодексу України, оскільки набувач за спадковим договором не відповідає за зобов`язаннями відчужувача, на відміну від спадкоємця, який прийняв спадщину та який зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора.

Відповідно до статті 1281-1282 Цивільного кодексу спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на статті 1281-1282 Цивільного кодексу, оскільки, як встановлено судом вище, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем виникли у зв`язку з правовідносинами щодо надання комунальних послуг до об`єкта нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності. Так, останній набув право власності на цей об`єкт не у зв`язку із процедурою спадкування за загальним порядком, а на підставі окремого договору, за умовами якого визначено, що вказане майно не може бути предметом заповіту, а заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним.

Отже, застосування норм права, якими урегульовані питання спадкування не можуть застосовуватись до правовідносин з надання послуг із забезпечення позивача тепловою енергіє і взаємними зобов`язанням за цими правовідносинами. Позивач помилково ототожнює поняття відповідальність спадкоємця за борги спадкодавця та договірна відповідальність сторони за власні зобов`язання, що виникли на підставі укладеного нею правочину. Посилання на пункт 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 є недоречним, оскільки цей пункт стосується саме спадкових правовідносин, які в даному випадку не є предметом спору між сторонами. Спір виник з договірних правовідносин.

Колегія суддів також враховує, що позивач, з моменту реєстрації за ним права власності на будівлю, він, як власник, відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України, зобов`язаний утримувати належне йому майно. Тому поширення дії договору №011000 на період, що передував його укладенню, не суперечить ані умовам спадкового договору, ані загальним засадам цивільного законодавства, а лише упорядковує відносини сторін щодо оплати фактично спожитої теплової енергії для об`єкта, який перебував у сфері впливу та управління позивача.

Посилання апелянта на те, що зобов`язання за спадковим договором припинилися зі смертю відчужувача, є правильним, але воно стосується лише зобов`язань набувача перед відчужувачем. Воно не припиняє обов`язку позивача, як особи, що фактично користується та утримує майно, нести витрати на його утримання, включаючи оплату комунальних послуг перед постачальниками цих послуг.

Апелянт у своїй скарзі не навів інших актів цивільного права, які б були порушені при узгодженні сторонами умов пункту 40 спірного договору.

Апелянтом також не доведено, що спірний правочин вчинений особою, яка не має необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, обґрунтовуючи недійсність пункту 40 договору, послався на його невідповідність статтям 203, 608, 1302, 1303 Цивільного кодексу України. Однак, як вірно зауважив суд першої інстанції, позивач не навів жодних доказів того, що при укладенні договору його волевиявлення не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, або було сформоване під впливом помилки, обману чи насильства (статті 229-232 Цивільного кодексу України). Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що позивач, будучи обізнаним з умовами спадкового договору та фактично здійснюючи платежі за теплопостачання, підписав договір №011000 без будь-яких зауважень та заперечень. Отже, він свідомо і добровільно погодився на всі його умови, включаючи оспорюваний пункт 40.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це є презумпція правомірності правочину. Тягар доказування наявності підстав для визнання правочину (його частини) недійсним покладається на особу, яка звернулася з таким позовом.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові через недоведеність порушення майнових прав позивача.

Право на судовий захист виникає саме у разі порушення, невизнання або оспорювання прав особи (статті 15, 16 Цивільного кодексу України). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору, позивач повинен довести, яке саме його право порушується цим пунктом, та яким чином визнання його недійсним призведе до відновлення порушеного права.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» звернулося з вимогами до фізичної особи-підприємця Гріншпуна Ф.В. з позовом про стягнення заборгованості на підставі умов укладеного між ними договору №011000 від 01.05.2023, не як до спадкоємця у порядку статті 1281 Цивільного кодексу України. Предметом стягнення у справі №904/682/25 є не борг спадкодавця, а заборгованість позивача є договірним зобов`язанням, яке виникло на підставі умов договору №011000.

Саме наявність спору у суді про стягнення заборгованості апелянт вважає порушенням свого права. Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, звернення особи до суду за захистом свого порушеного права не може розцінюватися як порушення прав іншої сторони спору. Комунальне підприємство «Теплоенерго» реалізувало своє право на судовий захист, вважаючи, що позивач порушує його права, не сплачуючи кошти за договором, і пред`явлення ним позову у справі №904/682/25 не є порушенням прав позивача, а є способом захисту прав підприємства через невиконання позивачем договірних обов`язків. На переконання колегії суддів, апелянт намагається використати інструмент недійсності правочину для уникнення виконання власних договірних та законних обов`язків зі сплати за надані послуги.

Визнання недійсним пункту договору у цій справі фактично спрямоване на унеможливлення розгляду справи №904/682/25 по суті, що не є належним способом захисту. Наведене свідчить про відсутність належних доводів на підтвердження порушення прав апелянта.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявність підстав, які передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання частково недійсним договору №011000 від 01.05.2023, а саме пункту 40 цього договору. Оспорюваний пункт договору не суперечить актам цивільного законодавства, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а факт порушення його прав саме цим пунктом не доведений. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку спірних правовідносин, здійснену судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального Кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 Господарського процесуального Кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 275, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Гріншпуна Вадима Федоровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2025 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 12.03.2026.

Головуючий суддя О.І. Кучеренко

судді Т.Ю. Демчина

А.О. Кошля