ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 Справа № 914/3635/25

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ Україна», м.Київ,

до відповідача: Львівського комунального підприємства «Муніципальна варта», м.Львів,

про: стягнення 249 275,25 грн.

Суддя І. Б. Козак

При секретарі Р.Волошин

Представники сторін:

Від позивача: Синюк С.Л. (в режимі відеоконференції);

Від відповідача: не з`явився.

На адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ Україна» до Львівського комунального підприємства «Муніципальна варта» про стягнення 249 275,25 грн.

Ухвалою суду від 01.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.01.2026.

10.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10.03.2026.

Правова позиція позивача.

У судове засідання 10.03.2026 представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав повністю із підстав наведених у позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до положень ст. 1172 Цивільного кодексу України ЛКП «Муніципальна варта», як роботодавець винної в дорожньо-транспортній пригоді особи, зобов`язане відшкодувати розмір страхової виплати в сумі 249 275,25 грн.

Попередній розрахунок судових витрат позивача:

- 3739,13 грн сплачений судовий збір;

- 20 000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Правова позиція відповідача.

Відповідач у судове засідання 10.03.2026 не з`явився, відзиву на позову заяву не подавав.

Обставини справи.

02 квітня 2024 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ГРАВЕ УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування «Граве КАСКО» №101110174.

Згідно з Договором у позивача був застрахований автомобіль «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 . Строк дії Договору визначений з 06.04.2024 по 05.04.2025.

24 січня 2025 року о 14 год. 56 хв. у м. Львів, по вул. Братів Рогатинців, 3, відбулась подія за участі застрахованого транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 (поліс ОСЦПВНТЗ ПрАТ «СК «ГРАВЕ Україна» №220142420; договір добровільного страхування «Граве КАСКО» №101110174), під керуванням ОСОБА_1 .

Зокрема, під часу руху транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 йому створено перешкоду для дорожнього руху (підняття боларда), що стало супутньою причиною ДТП та чим призвело до матеріальних збитків чим порушено п. 1.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність передбачена ч. 2 ст. 139 КУпАП.

Відповідно до Висновку експерта №39 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 , становить 268 347,08 грн, а відповідно до Рахунку фактури №ВПВ0000302 від 18 лютого 2025 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 становить 249 275,25 грн.

Зазначена дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 27 лютого 2025 року фахівцями ПрАТ «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» було складено страховий акт № 11.98038947/1/KOS відповідно до якого загальний розмір страхового відшкодування становив 249275,25 грн.

Відповідно до платіжної інструкції № від 27 лютого 2025 року ПрАТ «СК «ГРАВЕ УКРАЇНА» виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування за ремонт транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 в розмірі 249275,25 грн.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у справі №461/1435/25, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.139 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на користь Держави, що становить 680 грн.

Згідно вказаної постанови від 18.03.2025 у справі №461/1435/25 ОСОБА_2 , будучи посадовою особою, а саме начальником відділу контролю в`їзду в пішохідну зону ЛКП «Муніципальна варта» Львівської міської ради, не виконав належним чином свої посадові обов`язки, що призвело до створення перешкоди для дорожнього руху, а також не вжив необхідних заходів щодо її усунення та попередження учасників дорожнього руху про небезпеку, що виникла.

Оскільки, ОСОБА_2 під час події, в результаті якої було пошкоджено застрахований у Позивача транспортний засіб, знаходився в трудових відносинах з Львівським комунальним підприємство «Муніципальна Варта» та виконував свої трудові, службові обов`язки то позивач, претензією за вих. №844/101110174 від 08 вересня 2025 року, звернувся до відповідача як роботодавця винної в ДТП особи про відшкодування завданої шкоди в розмірі 249 275,25 грн, в порядку ст. 1172 ЦК України.

Відповідач листом вих. №2685 від 30 вересня 2025 року відмовив позивачу у відшкодуванні розміру страхової виплати.

Станом на дату винесення рішення відповідачем не подано доказів відшкодування розміру страхової виплати.

Оцінка суду.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст. 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 , за шкоду, завдану майну перед третіми особами, станом на 24.01.2025 року, була застрахована у ПАТ Страхова компанія «ГРАВЕ Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №220142420 (поліс ОСЦПВ), за яким страхова сума за шкоду заподіяна майну становить 1 900 000,00 грн.

24 січня 2025 року о 14 год. 56 хв. у м. Львів, по вул. Братів Рогатинців, 3, відбулась подія за участі застрахованого транспортного засобу «Lexus RX», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . У результаті цієї пригоди був пошкоджений транспортний засіб страхувальника.

Як встановлено судом, постановою Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у справі №461/1435/25, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.139 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на користь Держави, що становить 680 грн.

Приписами ст. 28 Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічну норму містить ст.27 Закону України «Про страхування».

Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 21.08.2020 року у справі № 905/1391/19, тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц, від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Суд встановив факт виконання позивачем умов Договору добровільного страхування «Граве КАСКО» №101110174 та виплати, на підставі Рахунку фактури №ВПВ0000302 від 18 лютого 2025 року, своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 249 275,25 грн, яке було перераховано на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується копією платіжної інструкції № від 27 лютого 2025 року.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України передбачає обов`язок особи, винної у заподіянні шкоди, відшкодувати її в повному обсязі.

Частинами 1, 2 ст.1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Зі змісту наведених норм законодавства слідує, що у спірних правовідносинах відшкодування шкоди в порядку ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» має відбуватися з завдавача шкоди.

На час вказаної ДТП, ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділу контролю в`їзду в пішохідну зону ЛКП «Муніципальна варта» Львівської міської ради. Таким чином, у силу положень ст. 1172 Цивільного кодексу України, саме відповідач має відшкодувати шкоду, завдану його працівником ( ОСОБА_2 ) під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З огляду на викладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування в розмірі 249 275,25 грн.

Судові витрати.

Сплачений позивачем судовий збір покладається на відповідача повністю.

Позивачем заявлено до стягнення 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Згідно з ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

В матеріалах справи міститься: Договір про надання правничої допомоги №27 від 22 липня 2024 року; Детальний опис робіт наданих адвокатом; Акт виконаних робіт від 04 грудня 2025 року, згідно яких вбачається, що всього позивачу надано правничу допомогу у справі №914/3635/25 на суму 20 000,00 грн.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у Постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у Постанові від 21.01.2020 у справі № 904/1038/19.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях від 12 жовтня 2006 у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 у справі «Баришевський проти України» зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Таким чином, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню.

Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами від відповідача не надходило.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є правомірною, такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відтак, вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підтверджена матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі - у розмірі 20 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 219-221, 238-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Львівського комунального підприємства «Муніципальна варта» (адреса 79008, м. Львів, проспект Свободи, 24; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ Україна» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика васильківська, 65; ) 249 275,25 грн страхового відшкодування, 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3739,13 грн судового збору.

3. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

5. Інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за такою веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2026

Суддя Козак І.Б.