ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 908/2965/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М. та Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

прокурора - Колодяжна А.В. (у порядку самопредставництва від ОГП),

позивача - Північно-східного офісу Держаудитслужби - не з`явився,

відповідачів - Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" - Пономаренко М.А., адвокат (ордер ВІ №1277135 від 29.01.2025), Лях К.М., адвокат (ордер ВІ №1190984 від 12.01.2024),

Товариства з обмеженою відповідальністю "Машинобудівний завод "КВІК" - Хілько А.В., адвокат (ордер АР №1294197 від 02.02.2026),

третьої особи - Південно-Східного територіального відділення Антимонопольного комітету України - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2024

(суддя Боєва О.С.) та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024

(головуючий - суддя Чередко А.Є., судді: Мороз В.Ф. і Верхогляд Т.А.)

у справі № 908/2965/23

за позовом виконувача обов`язків керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, -Північно-східного офісу Держаудитслужби

до: 1) Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) в особі регіональної філії "Південна залізниця";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Машинобудівний завод "КВІК" (далі - Товариства)

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Південно-Східне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - АМК).

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 09.02.2026 № 32.2-01/104 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 908/2965/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і Власов Ю.Л.

Короткий зміст позовних вимог

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі позивача Північно-східного офісу Держаудитслужби до відповідачів: Залізниці в особі Регіональної філії "Південна залізниця" та Товариства, з позовними вимогами про:

- визнання недійсним договору від 11.10.2016 №П/НХ-161466/НЮ, укладеного між Регіональною філією "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та ТОВ "Торгово-виробнича компанія "КВІК-2006" (на даний час ТОВ "Машинобудівний завод "КВІК");

-стягнення з Товариства на користь Залізниці 294 940,80 грн, отриманих за вказаним правочином та стягнення з Залізниці одержаної ним за рішенням суду цієї суми в дохід держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби.

Позов мотивовано тим, що Договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

Короткий зміст судових рішень

Господарським судом Запорізької області рішенням від 23.01.2024 позов у справі задоволено; визнано недійсним договір від 11.10.2016 № П/НХ-161466/НЮ, укладений між Регіональною філією "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "КВІК-2006" (на даний час - ТОВ "Машинобудівний завод "КВІК"); стягнуто з Товариства на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця" суму 294 940,80 грн, а з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця" одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 294 940,80 грн стягнуто в дохід держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби; стягнуто з Товариства на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області суму 7 108,11 грн витрат зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції мотивуючи своє рішення зазначив, що договір від 11.10.2016 № П/НХ-161466/НЮ укладений за підсумками закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, а тому підлягає визнанню недійсним, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства, на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи наявність умислу лише у Товариства, як сторони оспорюваного договору, одержані ним 294 940,80 грн за цим правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані ним за рішенням суду кошти - стягнуті в дохід держави.

Центральний апеляційний господарський суд постановою від 09.12.2024 апеляційну скаргу Залізниці в особі Регіональної філії "Південна залізниця" залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2024 у справі № 908/2965/23 залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки договір від 11.10.2016 №П/НХ-161466/НЮ, укладений за підсумками закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що за встановлених судами обставин добросовісне виконання оспорюваного договору не може бути підставою для відмови у визнанні його недійсним.

Водночас, суд апеляційної інстанції виснував, що хоча за наслідками планових ревізій окремих питань фінансово-господарської діяльності Залізниці не було виявлено порушень законодавства в сфері публічних закупівель Залізницею як замовником, під час здійснення закупівлі, за результатами якої укладено оспорюваний правочин, а також не було встановлено нераціонального витрачання Залізницею коштів та наявності збитків, не спростовує встановленого факту протиправних дій Товариства під час процедури закупівлі результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями іншими її учасниками, що встановлено вищенаведеним рішенням адміністративної колегії АМК.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Залізниця просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024 і прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Підставою касаційного оскарження відповідно до ухвали Верховного Суду від 28.01.2025 визначено пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

Обґрунтовуючи підстави для скасування судових рішень у справі, скаржник зазначає, що за наслідками укладення спірного договору не було порушено публічний порядок, при цьому суди не врахували висновки викладені у постановах:

- Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15 та Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 щодо питання застосування статті 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину);

- Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17 та від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20 щодо питання застосування частини третьої статті 228 ЦК України у контексті того, що є метою правочину, який суперечить інтересам держави і суспільства;

- Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 щодо правочинів, які порушують публічний порядок (частина перша статті 228 ЦК України), в результаті чого суди не звернули уваги, що внаслідок укладення оспорюваного правочину пошкоджень майну Залізниці не нанесено, незаконне заволодіння майном не відбулося.

Позиція інших учасників справи

Від Залізниці 04.02.2025 надійшли письмові пояснення, які вона просить врахувати під час перегляду судових рішень у справі, та просила врахувати, що Верховний Суд передав на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду справу №922/3456/23 з схожим предметом та підставами позову для відступу від висновку Верховного Суду у справі №914/1507/23 щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.

Від прокуратури 06.02.2025 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній зазначає, що встановлене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, є підставою для визнання недійсними результатів аукціону, що зумовлює недійсність, зокрема, укладеного з переможцем договору купівлі-продажу відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України. У відзиві прокурор просить касаційну скаргу Залізниці залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 23.01.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024 без змін.

Залізниця 19.02.2025 звернулась з клопотанням про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду, яке мотивовано тим, що існує необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23 про те, що встановлене в установленому порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для застосування правових наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, у разі визнання недійсним правочину, вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Також від Залізниці 11.02.2026 надійшла заява (додаткові пояснення у справі) з проханням врахувати висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 та зазначає, що спірні правовідносини в межах цієї судової справи жодним чином не відносяться до виключних випадків порушення інтересів держави та суспільства, до яких застосовується положення статті 228 ЦК України, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Від прокурора 16.02.2026 надійшло клопотання про передачу справи №908/2965/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Прокурор, посилається на те, що справа містить виключну правову проблему щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та просить Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 100% статутного капіталу Залізниці належить державі в особі Кабінету Міністрів України.

Регіональною філією "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (Замовник) було розміщено в електронній системі публічних закупівель за посиланням https://prozorro.gov.ua оголошення про проведення відкритих торгів UА-2016-09-01-000160-а, в тому числі, за Лотом № 4 шестерня (код класифікатора предмета закупівлі ДК 021:2015:34631000-9 частини локомотивів чи рухомого складу ДК 016:2010:30.20.4 …) щодо закупівлі шестерні в кількості 12 штук. Очікувана вартість предмета закупівлі 300 968,06 грн. Дата розкриття тендерних пропозицій та проведення аукціону 19.09.2016.

Згідно з формою реєстру отриманих тендерних пропозицій, з метою участі у процедурі закупівлі в електронній системі закупівель за № UА-2016-09-01-000160-а тендерні пропозиції подано двома суб`єктами господарювання, а саме: Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Квік-2006" (далі - ТОВ "ТВК "Квік-2006"; ), дата подання тендерної пропозиції 16.09.2016 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізький механоремонтний комплекс" (), дата подання тендерної пропозиції 15.09.2016.

Відповідно до форми протоколу розкриття тендерних пропозицій, яка відбулась 19.09.2016, ціна тендерної пропозиції ТОВ "ТВК "Квік-2006" у процедурі закупівлі № UА-2016-09-01-000160-а за вищевказаним предметом закупівлі згідно з лотом № 4 становила 294 940,80 грн з ПДВ.

З протоколу № 290/3 засідання тендерного комітету від 26.09.2016 вбачається, що сума тендерної пропозиції ТОВ "ТВК "Квік-2006" за лотом № 4 склала 294 940,80 грн з ПДВ, ТОВ "Запорізький механоремонтний комплекс" - 300 960,00 грн з ПДВ. Переможцем торгів за лотом №4 визначено ТОВ "ТВК "Квік-2006", тендерна пропозиція якого із сумою 294 940,80 грн відповідала кваліфікаційним критеріям, установленим у тендерній документації. В електронній системі закупівель сформовано відповідне повідомлення про намір укласти договір з ТОВ "ТВК "Квік-2006".

Між Залізницею в особі Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (Покупець) та ТОВ "ТВУ "КВІК-2006" (Постачальник) 11.10.2016 укладено Договір № П/НХ-161466/НЮ (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити і передати у власність Покупцю товар, відповідно до Специфікації №1 (додаток № 1), який є невід`ємною частиною Договору, а Покупець прийняти та оплатити товар (пункт1.1 Договору).

Відповідно до пункту 1.2 Договору та Специфікації № 1 (лот №4) до договору, найменування товару шестерня у кількості 12 шт. за ціною 294 640,80 грн з ПДВ.

В пункті 3.4 Договору встановлено, що ціна Договору становить 294 940,80 грн, з урахуванням ПДВ 20% - 49 156,80 грн.

За змістом пункту 4.2 Договору, Покупець оплачує Постачальнику кожну прийняту партію товару впродовж 20 банківських днів з дати поставки товару Покупцю, при умові надання Постачальником рахунку-фактури, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

На підтвердження отримання ТОВ "ТВК "Квік-2006" від Залізниці грошових коштів за вказаним правочином у зазначеному розмірі прокурором надано до матеріалів справи копію платіжного доручення та копію виписки про рух коштів, наданої банківською установою.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 26.01.2019 ТОВ "ТВК "Квік-2006" змінено назву на - Товариство ().

Матеріали справи свідчать, що Рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.09.2020 № 54/36-р/к у справі № 02/20-19 визнано, що ТОВ "Запорізький механоремонтний комплекс" (ідентифікаційний код юридичної особи 38972408) та Товариство (ідентифікаційний код юридичної особи 38284929) вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендеру торгів на закупівлю: "ДК 021:2015:34631000-9 частини локомотивів чи рухомого складу ДК 016:2010:30.20.4 …" (шестерня) Лот № 4, проведених Регіональною філією "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства Українська залізниця" відповідно до оголошення UА-2016-09-01-000160-а. За вказане порушення накладено штраф на Товариство та ТОВ "Запорізький механоремонтний комплекс".

АМК, при розгляді вищезгаданої справи № 02/20-19, встановлено обставини, які є свідченням порушення Товариством та іншим учасником торгів вимог законодавства, а саме: наявність господарських відносин, між ними; надання фінансової допомоги; використання однієї ІР-адреси; погодження цінової пропозиції; поведінка відповідачів під час електронного аукціону; синхронна послідовність дій відповідачів при створенні документів; спільні особливості в оформленні відповідачами документів, поданих у складі своїх тендерних пропозицій на Торги; надання однакових документів відповідачами у складі своїх пропозицій. За відсутності доказів скасування в установленому законом порядку вказаного рішення Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України воно є чинним.

АМК у рішенні від 24.09.2020 № 54/36-р/к у справі № 02/20-19 дійшла висновку, що Товариство" та інший учасник торгів діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель.

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28.01.2025 відкрив касаційне провадження у справі №908/2965/23 за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд ухвалою від 20.02.2025 зупинив касаційне провадження за касаційною скаргою Залізниці на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024 у справі №908/2965/23 до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23

Верховний Суд ухвалою від 14.01.2026 поновив касаційне провадження у справі №908/2965/23.

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Скаржник, оскаржуючи судові рішення попередніх інстанцій, з посиланням, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на постанови Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України, зокрема, від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15, від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17, від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20 та від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 .

Предметом розгляду у справі №908/2965/23 є:

- визнання недійсним договору поставки від 11.10.2016, укладеного між Залізницею і Товариством;

- стягнення з Товариства на користь Залізниці ради 294 940,80 грн, а з Залізниці одержані нею за рішенням суду 294 940,80 грн стягнення в дохід держави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариством порушено законодавство про захист економічної конкуренції шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що призвело до спотворення результатів тендера, проведених Південною залізницею щодо закупівлі шестерень, що підтвердив АМК у рішенні від 24.09.2020 № 54/36-р/к. За таких обставин, за твердженнями прокурора, договір поставки від 11.10.2016, укладений за результатами відкритих торгів, підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України як такий, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Предметом розгляду у справі № 6-30цс15 було звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Предметом розгляду у справі № 916/5073/15 було звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визнання права власності у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору.

Предметом розгляду у справі №6-1528цс15 було визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування реєстрації права власності.

Предметом розгляду у справі № 910/6271/17 було визнання недійсним укладеного між сторонами договору поворотної безвідсоткової допомоги від 29.12.2015 № 29/12-15 (далі - договір № 29/12-15, оспорюваний договір) як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України. Позов у цій справі обґрунтовано тим, що: відповідач з державного бюджету отримав кошти, однак ці кошти було перераховано всупереч нормам бюджетного законодавства, що підтверджується актом Державної аудиторської служби України; станом на дату отримання бюджетних коштів і до моменту перерахування коштів за оспорюваним договором Товариство не мало фінансових ресурсів для надання фінансової допомоги, отже, спірна фінансова допомога була перерахована за рахунок безпідставно (незаконно) одержаних бюджетних коштів

Предметом розгляду у справі № 910/4089/20 було визнання недійсним укладеного між сторонами договіру підряду оскільки роботи за спірним договором відповідачем насправді не виконувались, а тому такий договір був спрямований на неправомірне заволодіння грошовими коштами державного підприємства, що в силу приписів частини третьої статті 228 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

З огляду на викладене вище, Суд, у результаті аналізу змісту судових рішень у цій справі та у справах на які посилається скаржник то характер спірних правовідносин у вказаних справах і цій справі, є різними у контексті змістовного критерію, враховуючи предмет позову, підстави позову, нормативно-правове регулювання. Що ж до способу захисту, то Верховний Суд неодноразово зазначав, що спосіб захисту, його належність, ефективність залежить від характеру спірних правовідносин, предмету та підстав позову.

Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

Разом з тим, слід зазначити, що касаційне провадженням у цій справі було зупинено до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.

Так, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

«Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч.3 ст.228 ЦК

61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП "Харківзеленбуд", оформленого протоколом від 13.11.2019 №338, та Договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП "ЛСВ "Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" - в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).

62. СКП "Харківзеленбуд" у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону "Про захист економічної конкуренції", зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст.52 Закону "Про захист економічної конкуренції") та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п.4 ч.1 ст.17 Закону "Про публічні закупівлі"), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП "ЛСВ Моноліт" кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.

63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.

64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК

66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).

68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції

74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення»;

« 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.

91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

А. Щодо винної особи

92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.

96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

97. У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави»;

« 103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч.3 ст.228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст.208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.

105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Б. Щодо добросовісної сторони правочину

106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП "Харківзеленбуд").

107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").

111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").

112. СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова».

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій виснували про те, що спірний Договір укладений за підсумками закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним, як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства, на підставі статей 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України.

Отже, застосування судами попередніх інстанцій норми права, зокрема частини третьої статті 228 ЦК України не узгоджується з її правозастосуванням об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.

Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, а тому є підстави для скасування оскаржуваних рішення та постанови у справі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду, для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23 про те, що встановлене в установленому порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для застосування правових наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, у разі визнання недійсним правочину, вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства слід зазначити таке.

Верховний Суд ухвалою від 13.11.2024 передав справу №922/3456/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування норм права, зокрема, частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України, викладених в раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23. За наслідками перегляду справи №922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.

З огляду на викладене відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання Залізниці про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду слід відмовити.

Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Стосовно клопотання прокуратури про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити таке.

Прокурор, посилається на те, що справа містить виключну правову проблему щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та просить Суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Однак справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

Разом із тим клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій.

Як вже зазначено вище, об`єднана палата Касаційного господарського суду 19.12.2025 прийняла постанову у справі №922/3456/23, де предметом позову було визнання недійсними рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів, в якій виклала правовий висновок щодо застосування до спірних відносин положення частини третьої статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин, таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону «Про захист економічної конкуренції») (див. пункти 8.32.-8.34.).

Підсумовуючи наведене вище, Суд наголошує на тому, що питання щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах вже вирішено об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23. Жодних свідчень того, що вказане судове рішення призвело до правозастосування, які б зумовлювали потребу направлення справи на розгляд Великою Палатою Верховного Суду, - немає.

Крім того, провадження у справах, на які посилається прокурор (у кількості 753 штук), були зупинені до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи №922/3456/23. Тобто, наразі ці судові справи не розглянуті судами, що не свідчить про неоднакове застосування судами частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах.

Отже, заявлене прокурором клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною п`ятою статті 302 ГПК України.

При цьому підстави визначені у клопотанні для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, також зводяться до незгоди прокурора з висновками викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.

Проте, обов`язковою умовою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду є саме незгода з висновком, викладеним у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) саме іншого касаційного суду, в той час як постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 для справи, що розглядається № 908/2965/23, є постановою цього ж касаційного суду.

З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

Відповідно до частини першої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового - про відмову у позові.

Судові витрати

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцять статті 129 ГПК України).

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового - про відмову у позові, то судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на прокуратуру, за подання апеляційної у розмірі 10 662,17 та касаційної скарги у розмірі 11 372,97 грн (з урахуванням коефіцієнту 0,8 за подання касаційної скарги в електронному вигляді) - підлягають стягненню з прокуратури на користь скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2024 у справі №908/2965/23 скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову виконувача обов`язків керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Північно-східного офісу Держаудитслужби відмовити.

3. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 662 (десять тисяч шістсот шістдесят дві) грн 17 коп. за подання апеляційної скарги та у розмірі 11 372 (одинадцять тисяч триста сімдесят дві) грн 97 коп. за подання касаційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Запорізької області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов