ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 925/782/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - не з`явилися,

відповідача - Оляш К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 (судді: Ткаченко Б. О. - головуючий, Сулім В. В., Гаврилюк О. М.) та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024 (суддя Кучеренко О. І.) у справі

за позовом Черкаського національного університету імені Богдана Хмельницького

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання недійними додаткових угод та стягнення 220 442,05 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У червні 2024 року Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького (далі Університет) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (далі - ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія") про визнання недійними додаткові угоди від 10.11.2012 № 1, від 11.11.2021 № 2, від 12.11.2021 № 3, від 15.12.2021 № 4 до договору про закупівлю електричної енергії від 10.11.2021 № 228 (далі - спірні додаткові угоди), укладений між сторонами та стягнення з відповідача 220 442,05 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані укладенням спірних додаткових умов в порушення статей 526, 651 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" внаслідок безпідставного збільшення ціни товару та зменшення обсягів поставки, у зв`язку з чим підлягають поверненню сплачені позивачем кошти у заявленій сумі.

1.3. ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" у відзиві на позовну заяву просило відмовити в її задоволенні повністю, зазначаючи таке: позивачем не доведено порушення його прав саме відповідачем; спірні додаткові угоди укладалися за згодою сторін і підписані без заперечень; оспорювання додаткових угод свідчить про недобросовісність позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки); позивачем не доведено порушення вимог законодавства при укладенні спірних додаткових угод та наявність підстав для визнання їх недійсними; вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів порушують приписи частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України та положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025, позовні вимоги задоволені, а саме:

- визнано недійними додаткові угоди від 10.11.2012 № 1, від 11.11.2021 № 2, від 12.11.2021 № 3, від 15.12.2021 № 4 до договору про закупівлю електричної енергії від 10.11.2021 № 228, укладений між Черкаським національним університетом імені Богдана Хмельницького та ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- стягнуто з ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Черкаського національного університету імені Богдана Хмельницького 220 442,05 грн заборгованості та 15 418,63 грн. судового збору;

- частково задоволено заяву ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про розстрочення виконання судового рішення, вирішено розстрочити виконання рішення про стягнення 220 442,05 грн заборгованості на чотири місяці рівними частинами по 55 110,51 грн щомісяця, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду.

2.2. Суди попередніх інстанцій установили, що в період дії договору, його сторони шляхом укладення оспорюваних додаткових угод вносили зміни в істотні умови договору, збільшуючи вартість електричної енергію з посиланням на коливання цін, при цьому зменшуючи загальний обсяг постачання електричної енергії.

З моменту укладення договору про постачання електричної енергії сторони збільшили ціну за одиницю товару всього на 46,36%.

Зі змісту додаткових угод слідує, що вони містять посилання на пункт 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та посилання на коливання ціни на електричну енергію на ринку, що підтверджене відповідними ціновими довідками Харківської торгово-промислової палати.

Суди попередніх інстанцій дослідивши зміст наявних у матеріалах справи цінових довідок Харківської торгово-промислової палати України дійшли висновку, що вони носять лише інформаційний характер та демонструють середньозважені ціни на майданчику ринку "на добу наперед" (РДН) у торговій зоні об`єднаної енергетичної системи України (ОЕС) у відповідні періоди чи дати та не містять будь-якої інформації саме про факт коливання цін на електричну енергію у порівняні з моментом укладення договору та моментом звернення постачальника з пропозицією внести зміни до договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару.

Будь-яких інших доказів дійсного коливання ціни на електричну енергію в бік її збільшення в період дії договору матеріали справи не містять.

Суди попередніх інстанцій з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, дійшли висновку, що при укладенні спірних додаткових угод сторонами не дотримано вимог закону про можливість збільшення ціни одиниці товару лише на 10% і виключно у зв`язку із доведенням коливанням цін на ринку, тому такі додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, як такі, що суперечать пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та принципу максимальної економії бюджетних коштів, який передбачений пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі".

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень

3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 та рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із неправильним застосуванням судами норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, порушенням норм процесуального права та відсутності висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Заявник касаційної скарги вважає, що задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 13, 19, 55, 131-1 Конституції України; пункт 6 частини 1 статті 3, статтю 11, частини 1-3 статті 13, статті 15, 16, 203, 215, 216, 217, 627 Цивільного кодексу України; частини 1, 4 статті 7, статтю 10 Закону України "Про публічні закупівлі"; статтю 23 Закону України "Про прокуратуру".

Також, судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права, а саме частину 1 статті 86, статтю 236, пункт 4 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

3.1.1. Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не був встановлений факт порушення саме відповідачем прав позивача, що виключає можливість задоволення позову. Заперечуючи проти позовних вимог, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" неодноразово посилалось на те, що позивачем не був доведений факт порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, саме відповідачем. Проте, суди попередніх інстанцій повністю проігнорували доводи відповідача з цього приводу та не надали їм оцінку.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваними додатковими угодами сторони змінювали умови до договору про закупівлю електричної енергії від 10.11.2021 № 228. При цьому позивач не був зобов`язаний в силу закону укладати оспорювані додаткові угоди, а у випадку відмови позивача від їх підписання, відповідні зміни до умов договору внесені б не були.

Натомість, позивач від підписання оспорюваних додаткових угод не відмовився, підписав спірні додаткові угоди без заперечень.

Викладене свідчить, що зміна умов договору за оспорюваними додатковими угодами здійснювалась за згодою сторін у відповідності до приписів статей 632, 651 Цивільного кодексу України та статті 188 Господарського кодексу України.

У такому випадку подання позову до ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" зважаючи на відсутність факту порушення відповідачем прав позивача свідчить про неналежний спосіб захисту, обраний позивачем.

За змістом правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 06.07.2022 у справі № 910/1702/17, від 30.08.2022 у справі № 920/758/21, від 20.12.2022 у справі № 910/6310/21, від 08.03.2023 у справі № 909/810/21, від 19.09.2023 у справі № 910/19668/21).

3.1.2. Скаржник посилається на неправильне застосування судами положень статей 19, 131-1 Конституції України, статті 216 Цивільного кодексу України, частин 1, 4 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та зазначає, що характер спірних правовідносин свідчить про те, що Університет фактично звернувся за захистом інтересів держави, що суперечить приписам статей 19, 131-1 Конституції України, статті 216 Цивільного кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Судом першої інстанції було встановлено, що в результаті укладення спірних додаткових угод переплачено значні бюджетні кошти, отже фактично було порушено інтереси держави, оскільки позивач не є власником бюджетних коштів.

На думку скаржника, судами попередніх інстанцій не було враховано зазначені норми матеріального права, а також не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21

Виходячи зі змісту частин 1, 4 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноваженими органами, що здійснюють контроль у сфері публічних закупівель є: Рахункова палата; Антимонопольний комітет України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (Державна аудиторська служба України).

На переконання скаржника, саме Держаудитслужба є належним позивачем у даній справі. При цьому, в силу приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у випадку не звернення Держаудитслужби до суду із відповідним позовом задля захисту інтересів держави, такий позов може бути поданий прокурором. Наведене свідчить про те, що Університет не є належним позивачем у спірних правовідносинах, а отже суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позову.

Проте судами попередніх інстанцій не було враховано вказані норми матеріального права, а також не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.09.2024 р. у справі № 918/1043/21.

3.1.3. Заявник касаційної скарги зазначає, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи відповідача відносно недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності в постановах: від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі № 925/1546/20, від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц, від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, від 25.01.2023 у справі № 760/34680/19, від 29.03.2023 у справі № 910/14105/21, від 06.04.2023 у справі № 916/3417/21.

Матеріали справи свідчать про недобросовісність поведінки позивача та порушення ним заборони суперечливої поведінки. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно підписав спірні додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії направленні на визнання зобов`язання. Проте, у подальшому, зі спливом значного проміжку часу, зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність додаткових угод №№ 1-4 до договору, звернувшись до суду.

Укладаючи спірні додаткові угоди відповідач покладався на добросовісність дій позивача, а отже останній не повинен мати вигоду від вчинення власних помилкових дій. Подаючи позов про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та стягнення 220 442,05 грн, позивач намагається виправити допущену зі свого боку "помилку" за рахунок відповідача, що є неприпустимим та свідчить про грубе порушення принципів свободи договору та добросовісності.

Скаржник зазначає, що у постанові Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у справі та передаючи справу на новий розгляд справу № 916/4982/23, зокрема, вказав на те, що як вбачається із оскаржених рішень, хоча відповідач стверджував, що у позивача відсутнє порушене право, за захистом якого він звернувся у межах справи № 916/4982/23, суди не надали оцінку вказаним доводам та не спростували/погодилися із наведеними, зокрема, у відзиві на позовну заяву твердженнями.

3.1.4. Приймаючи рішення суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 217 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається зі змісту позову, додаткові угоди до договору оскаржують позивачем лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару. При цьому, вказані додаткові угоди містять і інші умови договору, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, та які не є предметом оскарження в межах даної справи.

3.1.5. Суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованих висновків відносно того, що надані відповідачем довідки ТПП не є належним документальним підтвердження для укладення оспорюваних додаткових угод.

3.1.6. Застосовуючи правові наслідки недійсності правочину, суди попередніх інстанцій порушили статтю 216 Цивільного кодексу України, застосувавши односторонню реституцію.

Суди першої та апеляційної інстанції неправильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, якими вони мають бути врегульовані при вирішенні даного спору.

Виходячи зі змісту спірних правовідносин, позивач намагається стягнути з відповідача збитки у вигляді різниці ціни поставленого товару (електричної енергії). Проте, в такому випадку доведенню підлягають: протиправність дій відповідача, факт завдання збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та фактом завдання збитків позивачу. Однак, жодна із цих обставин позивачем доведена не була, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 220 442,05 грн та незаконність оскаржуваних рішень суду.

Суди попередніх інстанцій під час розгляду даної справи застосували положення статті 216 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21.

3.1.7. Оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статей. 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, що призвело до прийняття незаконних рішень по суті спору. Висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

Також заявник касаційної скарги вважає, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано приписи пункт 6 частини 1 статті 3, ст. 11, частини 1-3 статті 13 Цивільного кодексу України та статтю 10 Закону України "Про публічні закупівлі", що призвело до прийняття незаконних рішень по суті спору. Висновок Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

3.2. У відзиві на касаційну скаргу Університет просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін з посиланням на невідповідність доводів скаржника фактичним обставинам справи з підстав, наведених у відзиві.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.02.2025 у складі колегії суддів: Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія", призначено розгляд касаційної скарги у судовому засіданні на 20.03.2025, в якому розгляд справи відкладався.

Згідно з ухвалою від 24.04.2025 касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі № 925/782/24 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

Ухвалою від 24.11.2025 поновлено касаційне провадження у справі № 925/782/24 за касаційною скаргою ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія", прийняти до провадження касаційну скаргу ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" колегією суддів Касаційного господарського суду у складі: Дроботова Т. Б.- головуючий, Багай Н. О., Чумак Ю. Я., зупинено касаційне провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

Ухвалою від 30.01.2026 провадження у справі № 925/782/24 поновлено, призначено розгляд справи у судовому засіданні 17.02.2026.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що за результатами проведення відкритих торгів щодо закупівлі електричної енергії № UA-2021-09-08-012110-с, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" з пропозицією 695 986,11 грн з ПДВ було визначено переможцем.

10.11.2021 між ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (учасник) та Черкаським національним університетом імені Богдана Хмельницького (замовник) було укладено договір постачання електричної енергії споживачу № 228 (далі - договір), за умовами якого учасник зобов`язується здійснювати постачання обсягу фактичного споживання електричної енергії (021:2015:09310000-5 Електрична енергія) за об`єктом (об`єктами) замовника, зазначеними в листі-повідомленні, починаючи з 00 години 00 хвилин 01 секунди до 24 години 00 хвилин доби впродовж всього строку дії договору відповідно до умов комерційної пропозиції та цього договору, а замовник зобов`язується прийняти товар, оплатити його та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 2.1 договору).

Сторони передбачили також такі умови договору:

- замовник розраховується з учасником за електричну енергію за ціною (тарифом), що визначаються відповідно до способу визначення ціни (тарифу) на електричну енергію, згідно з комерційною пропозицією, яка є додатком до цього договору (пункт 5.1 договору);

- загальна сума розрахунків за цим договором становить 695 986,11 грн, у тому числі ПДВ 115 997,69 грн за весь строк дії договору (пункт 5.2 договору);

- загальний обсяг споживання електричної енергії замовником за цим договором становить 226 830 кВт/год (пункт 5.3 договору);

- ціна (тариф) на електричну енергію зазначається учасником у платіжних документах виставлених замовнику за цим договором (пункт 5.4 договору);

- розрахунковий період за цим договором є календарний місяць (пункт 5.5 договору).

- умови цього договору не можуть змінюватися, крім випадків передбачених Законом України "Про публічні закупівлі" (пункт 12.1 договору);

- учасник повідомляє замовника про внесення змін до будь-яких умов договору не пізніше ніж 20 днів до внесення таких зміни. У разі відмови замовника від запропонованих учасником змін до цього договору, договір з учасником вважається розірваним в день настання таких змін (пункт 12.2 договору);

- у разі не надання відмови замовником від запропонованих учасником змін, до цього договору до дня з якого мають настати такі зміни, зміни вважаються прийнятими в повному обсязі (пункт 12.3 договору);

- згідно з вимогами Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури (пункт 15.2 договору);

- за змістом пункту 15.3 договору істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії; покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку; зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування; зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону (пункт 15.3 договору);

- невід`ємною частиною до цього договору є додатки у складі: додаток 1 Заява-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу; додаток 2 Договірні обсяги споживання електричної енергії; додаток 3 Комерційна пропозиція "Вільна ціна + передача" (пункт 15.14 договору);

- Цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції та набирає чинності з моменту його підписання представниками сторін і діє до 31 грудня 2021 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків (пункт 15.1 договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками учасника та замовника та скріплений печатками підприємств.

4.3. Суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами за договором підписано додаток № 1 заяву-приєднання, додаток № 2 договірні обсяги споживання електричної енергії та додаток № 3 Комерційна пропозиція "Вільна ціна + передача".

Ціна (тариф) за 1 кВт/год складає 3, грн з ПДВ (розділ 3 Комерційної пропозиції).

Сторони підписують акт прийняття-передавання товарної продукції за відповідний розрахунковий період з метою узгодження обсягів спожитої електричної енергії та її вартості. Акт складається щомісяця у двох примірниках та надається замовнику не пізніше 20 числа наступного місяця. Рахунок виставляється Замовнику не пізніше 20 числа наступного місяця. Оплата платіжного документа учасника за цим договором має бути здійснена замовником протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка не побутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду. Неотримання замовником платіжного документа не звільняє його від сплати своїх фінансових зобов`язань за цим договором (розділ 6 Комерційної пропозиції).

4.4. Суди попередніх інстанцій установили, що протягом періоду дії договору між сторонами були підписані додаткові угоди № 1-№ 4.

Так, згідно з додатковою угодою від 10.11.2021 № 1 обсяг постачання електричної енергії визначено 206 227 кВт/год, ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладання додаткової угоди №1 склала 3,4 грн за 1 кВт/год. Додаткова угода №1 набирає чинності з дати її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 10 листопада 2021 року.

Згідно з додатковою угодою від 11.11.2021 № 2 обсяг постачання електричної енергії визначено 187 496 кВт/год, ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладання додаткової угоди №2 складає 3,9 грн за 1 кВт/год. Додаткова угода №2 набирає чинності з дати її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 10 листопада 2021 року.

Згідно з додатковою угодою від 12.11.2021 № 3 обсяг постачання електричної енергії визначено 170 466 кВт/год, ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладання додаткової угоди №3 складає 4,4 грн за 1 кВт/год. Додаткова угода №3 набирає чинності з дати її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 10 листопада 2021 року.

Згідно з додатковою угодою від 15.12.2021 № 4 обсяг постачання електричної енергії споживачу визначено 154 983 кВт/год, ціна (тариф) за 1 кВт/год на момент укладання додаткової угоди №4 складає 4,49069 грн за 1 кВт/год. Додаткова угода №4 набирає чинності з дати її підписання та розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 10 листопада 2021 року.

В обґрунтування збільшення ціни за 1 кВт/год, відповідачем надавалися цінові довідки Харківської торгово-промислової палати від 20.10.2021 № 2582/21, від 20.10.2021, від 23.10.2021 № 2633/21 та від 11.11.2021 № 2862/21.

4.5. Також суди попередніх інстанцій установили, що як свідчать матеріали справи протягом листопада-грудня 2021 року Університет спожив 154 982 кВт*год електричної енергії на загальну суму 695 975,79 грн, які були сплачені позивачем на користь відповідача згідно з платіжними дорученнями.

4.6. Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Черкаській області була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Університету за період з 01.01.2021 до 31.12.2023, за результатами якої складено акт від 21.05.2024 № 262303-30/04, згідно з яким ревізією встановлено, що цінові довідки Харківської торгово-промислової палати № 2582/21, № 2633/21, № 2818/21, № 2862/21 носять виключно фактографічно-інформаційний характер, про що зазначено у пункті 9 цих довідок. Вказані документи не підтверджують наявність факту коливання ціни на електроенергію в порівнянні з моментом укладання додаткових угод №1-№4 до договору № 228 в частині зміни (збільшення) ціни за одиницю товару, а отже не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору.

4.7. Предметом позову у справі, що розглядається є вимоги Університету до ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод від 10.11.2012 № 1, від 11.11.2021 № 2, від 12.11.2021 № 3, від 15.12.2021 № 4 до договору про закупівлю електричної енергії від 10.11.2021 № 228 та стягнення з відповідача 220 442,05 грн внаслідок їх укладення в порушення, зокрема, положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та встановлення ревізією фінансово-господарської діяльності Університету безпідставності збільшення вартості електричної енергії у зв`язку відсутністю коливання ціни на електричну енергію за спірний період стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.

4.8. Закон України "Про публічні закупівлі" визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом (частина 4 статті 3 цього Закону).

За змістом пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

У статті 41 цього Закону встановлені основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього та передбачено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з частиною 5 цієї норми істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім визначених у цій нормі випадках, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (пункт 2 частини 5 статті 41 Закону).

4.9. У пунктах 125-129 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 зазначено таке:

"125. 24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.

126. У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

127. Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

128. У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

129. Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 922/433/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/779/23, від 06 лютого 2025 року у справі № 910/5182/24, від 18 лютого 2025 року у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю".

Також у зазначеній постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, висновок в якій щодо застосування норми права в силу частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України підлягає врахуванню, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:

"139. Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.

140. До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом від 03.06.2021 № 1530-ІХ до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону "країни "Про публічні закупівлі" не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

4.10. Суди попередніх інстанцій установили, що в період дії договору, його сторони шляхом укладення додаткових угод №1-№4, вносили зміни в істотні умови договору, збільшуючи вартість електричної енергію з посиланням на коливання цін, при цьому зменшуючи загальний обсяг постачання електричної енергії.

Спірними додатковими угодами сторони зменшували обсяг поставки електричної енергії та збільшували ціну за одиницю товару.

Так, з моменту укладення договору про постачання електричної енергії, сторони збільшили ціну за одиницю товару з 3, грн/кВт з ПДВ до 4,49069 грн/кВт з ПДВ, а всього на 46,36%.

При цьому, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, установив відсутність доказів дійсного коливання ціни на електричну енергію в бік її збільшення в період дії договору, вказавши, що наявні в матеріалах справи цінові довідки Харківської торгово-промислової палати України від 20.10.2021 № 2582/21, від 23.10.2021 № 2633/21, від 09.11.2021 № 2818/21, від 11.11.2021 № 2862/21 носять лише інформаційний характер та демонструють середньозважені ціни на майданчику ринку "на добу наперед" (РДН) у торговій зоні об`єднаної енергетичної системи України (ОЕС) у відповідні періоди чи дати та не містять будь-якої інформації саме про факт коливання цін на електричну енергію у порівняні з моментом укладення договору та моментом звернення постачальника з пропозицією внести зміни до договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару.

4.11. Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суди попередніх інстанцій враховуючи те, що при укладенні спірних додаткових угод сторонами не дотримано вимог закону про можливість збільшення ціни одиниці товару лише на 10% і виключно у зв`язку із доведенням коливанням цін на ринку, дійшли висновку, що ці додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, як такі, що суперечать пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та принципу максимальної економії бюджетних коштів, який передбачений пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі".

4.12. Як вже зазначалося, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія", оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у касаційній скарзі навело перелік постанов Верховного Суду, зазначивши, що суди неправильно застосували норм права та без урахування висновків, викладених у наведених постановах, зокрема, щодо питань відсутності/наявності порушеного права позивача, недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), застосування статей 216, 217 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що норми матеріального права застосовуються судами з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмета доказування. При цьому цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних ним постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У справі, в якій подано касаційну скаргу, фактичні обставини встановлені судами на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, щодо недотримання сторонами спірних додаткових угод вимог закону про можливість збільшення ціни одиниці товару лише на 10% і виключно у зв`язку із доведенням коливанням цін на ринку та укладення таких угод всупереч пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та принципу максимальної економії бюджетних коштів, який передбачений пунктом 2 частини 1, що зумовило задоволення позовних вимог, натомість відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження й оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що Верховним Судом неодноразово переглядалися судові рішення у справах з аналогічних спорів про визнання недійсних додаткових угод та стягнення коштів внаслідок порушення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", в яких судові рішення про задоволення позовних вимог залишені без змін, а касаційні скарги ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" без задоволення (зокрема, постанови Верховного Суду від 04.02.2026 у справі № 916/2631/24, від 22.01.2026 у справі № 916/5808/23, від 16.01.2025 у справі № 916/1137/24, від 14.01.2025 у справі № 916/2714/23, від 21.01.2025 у справі № 916/730/24, від 11.09.2024 у справі № 916/2407/22, від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23, від 30.05.2024 у справі № 916/3015/23, від 11.06.2024 у справі № 916/185/23, від 09.04.2024 у справі № 916/3711/22, від 22.06.2023 у справі № 916/2536/22).

4.13. Оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" вказувало на неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статей 13, 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, статті 10 Закону України "Про публічні закупівлі" за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту пункту 3 частини статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно відповідачу в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволення позову, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.

Проте з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду, а отже, відповідні доводи не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для відмови у позові, колегія суддів визнає недоведеною наведену скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.3. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги скаржника щодо оскаржень судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані у справі судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, вважає, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав - судові рішення залишити без змін.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024 у справі № 925/782/24, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 10.09.2024 у справі № 925/782/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак