ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2026 р. м. Київ Справа № 911/3873/25

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "ОВІС-60" (07700, Київська обл., Яготинський р-н, м. Яготин, вул. Драгоманова, буд. 49)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРУМ" (08001, Київська обл., Бучанський р-н, селище Макарів, вул. Димитрія Ростовського, буд. 31/1)

про стягнення 131885,75 грн. заборгованості,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "ОВІС-60" (далі позивач, ФГ "ОВІС-60") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРУМ" (далі відповідач, ТОВ "ВАРУМ") про стягнення 131885,75 грн. заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він перерахував грошові кошти відповідачу на підставі договору поставки № ВА-01188 від 20.10.2025 р. та рахунку на оплату замовлення № ВА-01188 від 20.10.2025 р., а відповідач, після отримання коштів, товар не поставив, суму попередньої оплати не повернув, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення 126000,00 грн. попередньої оплати, 5885,75 грн. штрафу, 3028,00 грн. судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4250,00 грн.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа за поданою позовною заявою підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.12.2025 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 911/3873/25 постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Вказану ухвалу було отримано позивачем 29.12.2025 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі ЄСІТС.

Окрім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було направлено на адресу місцезнаходження відповідача, в якого відсутній електронний кабінет в сиситемі ЄСІТС, проте, вручення поштового відправлення № 26 не відбулося, і конверт повернувся на адресу суду з відміткою "адресат відсутній".

Згідно з ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України судові рішення вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 232 ГПК України, ухвала є судовим рішенням.

Згідно з п. 83 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 р. (далі - Правила) у разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за зазначеною адресою, яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.

Частиною 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення, зокрема, є: день вручення судового рішення під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

В силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Слід також зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас, законодавство України, в тому числі - ГПК України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема, позивача з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Поряд з тим, суд зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку - суду. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 р. у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 р. у справі № 24/260-23/52-б, від 19.05.2021 р. у справі № 910/16033/20.

Водночас, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З урахуванням наведеного, сторони не були позбавлені можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Київської області від 29.12.2025 р. у справі № 911/3873/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка опублікована та доступна до вільного перегляду.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

Відзиву на позов чи інших пояснень або заперечень щодо позовних вимог відповідачем до матеріалів справи не подано.

З огляду на зазначене, у відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

20.10.2025 р. між Фермерським господарством "ОВІС-60" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАРУМ" (постачальник) було укладено договір поставки товару № ВА-01188 (далі договір), відповідно до пункту 2.1 якого кількість, номенклатура, ціна, терміни та умови поставки кожної окремої партії товару, що постачається за даним договором, визначається у специфікаціях, що є додатками до договору і з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками становлять його невід`ємну частину.

Пунктом 2.2 договору визначено, що покупець оплачує товар у розмірі вісімдесят відсотків на підставі виставленого постачальником рахунка-фактури протягом трьох робочих днів з дати підписання специфікації до договору.

Згідно з п. 3.1 договору визначено, що загальна кількість поставленого товару за даним договором визначається згідно усіх підписаних сторонами за даним договором видаткових накладних.

Порядок та умови розрахунків за товар чи його окрему партію (якщо. товар поставлятиметься партіями), визначається у відповідній специфікації (п. 3.4 договору).

Згідно з п. 3.5 договору визначено, що разом з тим, сторони домовилися, що у випадку, коли покупець, згідно умов специфікації, повинен здійснити передоплату, він зобов`язаний протягом трьох банківських днів з моменту виставлення постачальником рахунку сплатити останньому передоплату, він зобов`язаний протягом трьох банківських днів з моменту виставлення постачальником рахунку сплатити останньому 100% загальної вартості товару, що вказана у відповідній специфікації. Сторони визнають, що інший строк оплати може бути передбачений в самому рахунку. Скан-копія рахунку в форматі PDF надсилається постачальником на електронну пошту покупця або передається з використанням інших сервісів електронного документообігу, з наступним направленням оригіналу на поштову адресу покупця, вказану у договорі.

Пунктом 4.1.1 договору передбачено, що поставка товару здійснюється у строк на умовах та за місцем поставки, вказаних в специфікації з врахуванням положень договору щодо здійснення оплати.

Відповідно до п. 6.1 договору ціна на товар погоджується сторонами в специфікаціях до даного договору та включатиме вартість доставки до визначеного сторонами місця, якщо товар постачатиметься за рахунок постачальника.

20.10.2025 р. сторонами було підписано специфікацію № 1 до договору поставки № ВА-01188 згідно рахунку-фактури № ВА-01188 від 20 жовтня 2025 року (далі специфікація), згідно якої ТОВ «ВАРУМ» здійснює поставку ФГ «ОВІС-60» селітри аміачної № 34,4 (вир. ПАТ «АЗОТ») кількість 6,0 т. на загальну суму з урахуванням ПДВ 126000,00 грн.

Пунктом 1.1 специфікації визначено, що покупець здійснює попередню оплату в розмірі 100 % від вартості товару протягом 1 (одного) банківського дня з моменту отримання рахунка-фактури шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 1.2 специфікації доставка відбувається за рахунок та силами постачальника.

Згідно з п. 1.3 специфікації адреса поставки: Київська обл., Бориспільський р-н, м. Яготин.

Пунктом 1.4 специфікації передбачені строки поставки: протягом 3 (трьох) днів з моменту заключення договору.

На виконання умов договору та на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату замовлення № ВА-01188 від 20.10.2025 р., ФГ "ОВІС-60" здійснило попередню оплату за поставку вказаного товару у розмірі 126000,00 грн., в т.ч. ПДВ, що підтверджується платіжною інструкцією № 21 від 20.10.2025 р., копія якої міститься в матеріалах справи.

10.12.2025 р. позивачем було направлено на адресу відповідача лист на повернення коштів № 1 від 09.12.2025 р., в якому він вимагав від відповідача розірвання договору та повернення попередньої оплати за товар у сумі 126000,00 грн., у зв`язку з порушенням умов договору в частині здійснення поставки оплаченого покупцем товару, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями опису вкладення у цінний лист та накладної АТ "УКРПОШТА" до поштового відправлення № 003.

Відповіді на вимогу отримано не було, товар відповідачем не поставлено, сплачені позивачем в якості попередньої оплати кошти не повернуто.

Оскільки оплачений товар відповідачем поставлений не був і сплачені позивачем грошові кошти не були повернуті, останній і звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Слід зазначити, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст.ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Дослідивши та проаналізувавши обставини справи і долучені до її матеріалів докази, суд встановив, що позивачем на виконання договору № ВА-01188 від 20.10.2025 р. було перераховано відповідачу 126000,00 грн. в якості попередньої оплати за товар, що підтверджується платіжною інструкцією № 21 від 20.10.2025 р. на суму 126000,00 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо поставки товару позивач звертався до останнього з вимогою про повернення коштів № 1 від 09.12.2025 р.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів у підтвердження поставки товару позивачу чи його відмови від отримання товару. Також не надано доказів того, що відповідач повідомляв покупця про готовність поставити товар.

За приписами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищевикладене, позивач набув права вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Водночас, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем на користь позивача суми попередньої оплати.

Отже, відповідач, всупереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, доводів позивача не спростував, належними та допустимими доказами не довів факту здійснення поставки позивачеві товару на суму попередньої оплати або факту повернення останньої.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 126000,00 грн. є обгрунтованою, підтвердженою матеріалами справи, не спростованою відповідачем та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5885,75 грн. штрафу, нарахованого на суму попередньої оплати у розмірі 126000,00 грн. за період з 24.10.2025 р. по 17.12.2025 р.

Слід зазначити, що за змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п. 8.2.1 договору, у разі порушення терміну поставки товару постачальник сплачує покупцю за кожний день прострочення штрафну санкцію в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, котра нараховується на вартість непоставленого чи несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення поставки.

З долученого до матеріалів справи розрахунку штрафу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не поставленого товару за кожен день прострочення поставки, вбачається, що його розмір було визначено позивачем у сумі 5885,75 грн. за період з 24.10.2025 р. по 17.12.2025 р. на суму 126000,00 грн., який є обґрунтованим та арифметично вірним, у зв`язку з чим штраф підлягає стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 4250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, судові витрати у розмірі 4250,00 грн. на оплату послуг адвоката заявлені позивачем до стягнення з відповідача, оскільки для захисту своїх порушених прав та майнових інтересів позивач звернувся за послугами до адвоката Вак Ольги Володимирівни (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4945/10 від 19.07.2012 р.), про що свідчить наявний в матеріалах справи договір про надання правничої допомоги від 22.12.2025 р. (далі договір про надання правничої допомоги), відповідно до якого адвокат бере на себе зобов?язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту під час підготовки справи до суду, розгляду справи у суді, а також надавати юридичну (правничу) допомогу, визначену в цьому договорі, а клієнт зобов?язується вчасно оплатити адвокатові гонорар і фактичні витрати, пов?язані з виконанням взятих на себе зобов?язань по наданню йому юридичної (правничої) допомоги.

Згідно з п. 4 договору про надання правничої допомоги оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х робочих днів з дати підписання сторонами акту виконаних робіт, яким підтверджується факт надання адвокатом правничої допомоги клієнту.

За умовами п. 5 договору про надання правничої допомоги дана угода укладена на термін три роки.

22.12.2025 р. адвокатом Вак Ольгою Володимирівною та ФГ "ОВІС-60" підписано акт виконаних робіт, згідно з яким адвокатом Вак О.В. надано правничу допомогу ФГ "ОВІС-60" наступного характеру: підготовка до суду позовної заяви про стягнення коштів із ТОВ «ВАРУМ» в сумі 131885,75 грн. (вартість 4250,00 грн.).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 22-12/25 від 22.12.2025 р. позивачем сплачено адвокату Вак О.В. грошові кошти у розмірі 4250,00 грн. за правничу допомогу згідно акта виконаних робіт від 22.12.2025 р.

Слід зазначити, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У той же час, при визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Поряд з цим, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 р. у справі № 905/1795/18, від 01.08.2019 р. у справі № 915/237/18 та інших.

Суд звертає увагу на те, що адвокат та клієнт, керуючись принципом вільного волевиявлення щодо укладення договору про надання правової допомоги, вправі погодити між собою розмір та вартість такої допомоги. Клієнт має право погодитись або не погодитись із запропонованими тарифами (вартістю послуг), зважаючи на свої фінансові можливості. У разі ж погодження та підписання відповідного договору, клієнт оплачує вартість послуг адвоката за результатами їх надання та підтвердження.

Проте, інший учасник у справі, на якого просить клієнт покласти понесені ним витрати на правову допомогу, не зобов`язаний повністю за свій рахунок відшкодовувати всю суму заявлених витрат на правову допомогу. Як вказано вище, при визначенні суми до відшкодування, суд має виходити з критерію розумності розміру цих витрат, з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що відповідач заперечень щодо нарахованої позивачем до стягнення з нього суми витрат на професійну правничу допомогу не надав.

Водночас, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

З урахуванням предмета спору у даній справі, ціни позову, обсягу фактично поданих представником позивача до справи документів, дійсно необхідного та підтвердженого доказами фактичного обсягу правничої допомоги, яка надавалася у справі, суд констатує, що витрати на правничу допомогу, які позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача, є співмірними із ціною позову та фактично наданим обсягом послуг, і їх розмір, за висновком суду, відповідає критерію розумної необхідності.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо задоволення вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у справі № 911/3873/25, в сумі 4250,00 грн.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд", належний до покладення на відповідача судовий збір розраховується із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Поряд з цим, позивач не позбавлений права та можливості вирішити питання щодо повернення надмірного сплаченого судового збору у спосіб звернення до суду з відповідним клопотанням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРУМ" (08001, Київська обл., Бучанський р-н, селище Макарів, вул. Димитрія Ростовського, буд. 31/1, код 41291572) на користь Фермерського господарства "ОВІС-60" (07700, Київська обл., Яготинський р-н, м. Яготин, вул. Драгоманова, буд. 49, код 34233540) 126000 (сто двадцять шість тисяч) грн. 00 коп. попередньої оплати, 5885 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 75 коп. штрафу, 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору, 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 09.03.2026 р.

Суддя В.М. Бабкіна