ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/13524/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.

та представників

позивача: Шпак В.І, Маленко О.М.,

відповідача-1: не з`явились,

відповідача-2: не з`явились,

відповідача-3: не з`явились,

відповідача-4: не з`явились,

третьої особи-1: не з`явились,

третьої особи-2: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025

у справі № 910/13524/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард"

до:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Девенстрой";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей Лок";

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерспейс Монтаж";

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рент Фекторі";

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сансет-Карлайл Трейд Груп";

2) ОСОБА_1 ;

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Девенстрой", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей Лок", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерспейс Монтаж" про витребування майна з чужого незаконного володіння, перелік якого визначено у прохальної частини позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2025 залучено до участі у справі в якості відповідача - ТОВ "Рент Фекторі".

13.02.2025 позивачем надано клопотання про уточнення позовних вимог, відповідно до якого позивач просив: витребувати від ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой", ТОВ "Кей Лок", ТОВ "Інтерспейс Монтаж", ТОВ "Рент Фекторі" виробниче обладнання за наведеним переліком, що розміщене за місцезнаходженням нерухомого майна за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1-Б, яке належить ТОВ "Кей Лок", ТОВ «Рент Фекторі», за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1а, яке належить ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой" та передано в оренду ТОВ "Інтерспейс Монтаж".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 (суддя Полякова К.В.) позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" задоволено частково. Витребувано від ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой" та ТОВ "Інтерспейс Монтаж" на користь ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" виробниче обладнання, а саме: 1. Комбінована технологічна лінія по виробництву скла LD-A 2442 BI8J-2 №110211 (інвентарний № 00807 дата виготовлення - 31.03.2011); 2. Автоматична лінія для миття скла і заповнення газом з панельним пресом IGL 2500/8-S-V4 (інвентарний № 02054 дата виготовлення - 28.04.2012); 3. Гідравлічний прес екструзійний для обробки алюмінію 2200 (8 дюймовий) (інвентарний № 03666 дата виготовлення - 29.02.2016); 4. Гідравлічний прес 930 американських тон (інвентарний № 03555 дата виготовлення - 30.10.2015); 5. Машини та пристрої для підіймання OF 930 UST (інвентарний № 03564 дата виготовлення - 06.11.2015); 6. Машини та пристрої для підіймання (транспортна система 2200 американських тон) (інвентарний № 03588 дата виготовлення - 13.12.2015); 7. Лінія по зняттю кромок скла УМ1 (інвентарний № 02055 дата виготовлення - 28.04.2012); 8. Лінія погрузки-різки-ломки скла FCL-6032 SL-V3 (інвентарний № 02056 дата виготовлення - 28.04.2012); 9. Машина для виробництва ячеїстих підвісних стель LC-T4R-16-200COMBI (інвентарний № 00772 дата виготовлення - 13.08.2012); 10. Піч промислова неелектрична 8- дюймова (інвентарний № 03705 дата виготовлення - 31.12.2016); 11. Лінія по виробництву Т-образного профіля несущого G-24-CL (інвентарний № 03503 дата виготовлення - 01.10.2013); 12. Лінія по виробництву Т-образного профіля поперечного G-24-CL (інвентарний № 03504 дата виготовлення - 01.10.2013); 13. Піч по розігріву алюмінієвих циліндричних злитків (інвентарний № 03565 дата виготовлення - 30.10.2015); 14. Піч з інфрачервоним випромінюванням HLV-28*18*16 (інвентарний № 03534 дата виготовлення - 30.09.2015); 15. Кран мостовий електричний опорний з електроталем типу Т, в/п-3,2т, проліт-22,5м (Кран-Балка) (інвентарний № 07985 дата виготовлення - 21.12.2018); 16. Піч газова для вакумної ламінації та спікання скла. Модель LDGJ4225 (інвентарний № 05010 дата виготовлення - 17.10.2017); 17. Сушка скла JS-RC2500 JS-GL/IR2418 (інвентарний № 03041 дата виготовлення - 14.08.2012), що розміщене за місцезнаходженням нерухомого майна за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1А, яке належить ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой" та передано в оренду ТОВ "Інтерспейс Монтаж". У задоволенні позовних вимог до ТОВ "Кей Лок" та ТОВ "Рент Фекторі" відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 (колегія суддів у складі: Алданова С.О. - головуючий, Євсіков О.О., Корсак В.А.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове - про відмову у задоволенні позову.

Судами обох інстанцій встановлено, що між ТОВ "Сучасна архітектура міст", ТОВ "Алюм-холдинг", ТОВ "Фасадмакс", ТОВ "Київський завод стель", ТОВ "Севен глас" (позичальники) та Акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк) 04.06.2020 укладено договір про надання банківських послуг № CR 20-252/28-2 (кредитний договір) із додатковими договорами від 15.03.2021, 25.05.2021, 20.09.2021 та 20.01.2023.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальників за кредитним договором: між банком та ТОВ «АМТТ» укладено договір поруки № SR 20-288/28-2 від 04.06.2020; між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 20-290/28-2 від 04.06.2020; ТОВ "Данін Центр" (після перейменування - ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп") на підставі договору застави № PL 22-440/28-2 від 20.01.2023 передано в заставу АТ "ОТП Банк" рухоме майно, що перебувало за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А.

Відповідно до розділу 4 договору застави предметом застави за договором застави можуть бути: майно (включаючи речі, цінні папери, майнові права), що є власністю заставодавця на момент укладення договору застави; майно (включаючи речі, цінні папери, майнові права), що стане власністю заставодавця після укладення договору застави. Право застави за договором застави поширюється на: невід`ємні приналежності договору застави; продукцію, плоди та доходи, що виробляються, добуваються, одержуються від використання предмета застави протягом строку дії договору застави; будь-яке майно, що заміщує початковий предмет обтяження заставою за договором застави і може бути ідентифіковане як таке; право вимоги до страховика предмета застави в разі настання страхового випадку щодо предмета застави; страхове відшкодування в разі настання страхового випадку щодо предмета застави та/або будь-яке інше відшкодування, отримане заставодавцем унаслідок вилучення або втрати предмета застави. Опис предмета застави наведений в пункті 27 договору застави.

У розділі 15 договору застави вказано, що банк набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі порушення боргових зобов`язань та у випадку ліквідації юридичної особи заставодавця та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України та договором застави. Банк має право здійснити звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку в разі порушення боргових зобов`язань та/або порушення справи про банкрутство заставодавця та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України та договором застави. У договорі міститься також застереження про задоволення вимог банку. Так, сторони цим встановили та вирішили, що звернення стягнення на предмет застави можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі договору застави. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог банку, що міститься в договорі застави, та не потребує укладення сторонами окремого договору чи будь-якого іншого додаткового підтвердження чи погодження.

Згідно з пунктом "Повідомлення про порушення" у розділі 15 договору застави в разі порушення боргових зобов`язань та/або умов договору застави та наміру банку звернути стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, банк направляє/надсилає клієнту/заставодавцю письмове(і) повідомлення про порушення за формою, що наведена в пункті 20 договору застави, окрім випадків здійснення звернення стягнення на грошові кошти та цінні папери, строк платежу за якими настав або які підлягають сплаті на вимогу держателя та інших випадків, що передбачені даним договором застави та чинним законодавством України. У повідомленні про порушення, зокрема, зазначається стислий зміст порушених зобов`язань/умов, загальний розмір невиконаної/них вимоги/умов, а також вимога про виконання порушених зобов`язань/умов протягом певного строку. Якщо протягом встановленого в повідомленні про порушення строку вимога про виконання порушеного/них зобов`язання/умов залишається без задоволення, банк вправі розпочати звернення стягнення на предмет застави. Сторони домовилися, що положення, викладені вище в цьому пункті, не є перешкодою для реалізації права банку звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку, а також не перешкоджають банку здійснювати право щодо вимоги дострокового виконання клієнтом боргових зобов`язань, а також право звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку без попереднього повідомлення клієнта/заставодавця шляхом направлення/надіслання повідомлення про порушення.

Відповідно до пункту "Передача у володіння" розділу 15 договору застави, якщо протягом 30 днів із моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави боргове зобов`язання залишається невиконаним, і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні заставодавця, останній зобов`язаний на вимогу банку негайно (протягом 1 банківського дня) передати предмет застави у володіння банку до закінчення процедури звернення стягнення.

У пункті "Передача банку права власності на предмет застави" розділу 15 договору застави банк може задовольнити забезпечені заставою за договором застави боргові зобов`язання шляхом набуття права власності на предмет застави. Сторони встановлюють, що положення цього пункту, разом з іншими положеннями договору застави, являють собою окремий договір (правочин) про передачу заставодавцем права власності на предмет застави банку в рахунок виконання боргових зобов`язань. У силу зазначеного в цьому пункті, заставодавець здійснює передачу банку під відкладальною обставиною (умовою), а банк набуває право власності щодо предмета застави за вартістю предмета застави, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета застави суб`єктом оціночної діяльності, якщо сторони не домовляться про іншу вартість. Передача заставодавцем банку прав власності на предмет застави вважається такою, що відбулася, і банк вважається таким, що став власником предмета застави, з дати надання/направлення банком письмового повідомлення заставодавцю про набуття банком права власності на предмет застави (надалі - повідомлення про набуття майна), за формою, що наведена в пункті 21 договору застави. Передача банку прав власності на предмет застави здійснюється в силу та на підставі договору застави, і не вимагає в подальшому підтвердження будь-якою додатковою угодою сторін або будь-яким іншим чином. Сторони домовилися, що здійснення банком права позасудового врегулювання, що передбачене цим пунктом, можливе лише за обставини, що банком було надано/направлено повідомлення про порушення, проте клієнтом/заставодавцем не було виконано/задоволено протягом 30 календарних днів боргових зобов`язань в повному обсязі.

В описі предмета застави до договору застави зазначено, що місцезнаходження обладнання є: 08136, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1А. Також, наведено найменування та опис предметів застави в кількості 17 штук, а саме: 1. Комбінована технологічна лінія по виробництву скла LD-A 2442 BI8J-2 №110211 (інвентарний № 00807 дата виготовлення - 31.03.2011); 2. Автоматична лінія для миття скла і заповнення газом з панельним пресом IGL 2500/8-S-V4 (інвентарний № 02054 дата виготовлення - 28.04.2012); 3. Гідравлічний прес екструзійний для обробки алюмінію 2200 (8 дюймовий) (інвентарний № 03666 дата виготовлення - 29.02.2016); 4. Гідравлічний прес 930 американських тон (інвентарний № 03555 дата виготовлення - 30.10.2015); 5. Машини та пристрої для підіймання OF 930 UST (інвентарний № 03564 дата виготовлення - 06.11.2015); 6. Машини та пристрої для підіймання (транспортна система 2200 американських тон) (інвентарний № 03588 дата виготовлення - 13.12.2015); 7. Лінія по зняттю кромок скла УМ1 (інвентарний № 02055 дата виготовлення - 28.04.2012); 8. Лінія погрузки-різки-ломки скла FCL-6032 SL-V3 (інвентарний № 02056 дата виготовлення - 28.04.2012); 9. Машина для виробництва ячеїстих підвісних стель LC-T4R-16- 200COMBI (інвентарний № 00772 дата виготовлення - 13.08.2012); 10. Піч промислова неелектрична 8-дюймова (інвентарний № 03705 дата виготовлення - 31.12.2016); 11. Лінія по виробництву Т-образного профіля несущого G-24-CL (інвентарний № 03503 дата виготовлення - 01.10.2013); 12. Лінія по виробництву Т-образного профіля поперечного G-24-CL (інвентарний № 03504 дата виготовлення - 01.10.2013); 13. Піч по розігріву алюмінієвих циліндричних злитків (інвентарний № 03565 дата виготовлення - 30.10.2015); 14. Піч з інфрачервоним випромінюванням HLV-28*18*16 (інвентарний № 03534 дата виготовлення - 30.09.2015); 15. Кран мостовий електричний опорний з електроталем типу Т, в/п-3,2т, проліт-22,5м (Кран-Балка) (інвентарний № 07985 дата виготовлення - 21.12.2018); 16. Піч газова для вакумної ламінації та спікання скла. Модель LDGJ4225 (інвентарний № 05010 дата виготовлення - 17.10.2017); 17. Сушка скла JS-RC2500 JS-GL/IR2418 (інвентарний № 03041 дата виготовлення - 14.08.2012).

У зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором, АТ "ОТП Банк" звертався до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до позичальників про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 у справі № 910/17064/23 провадження у справі № 910/17064/23 за позовом Акціонерного товариства "ОТП Банк" до ТОВ "Сучасна архітектура міст", ТОВ "Алюм-холдинг", ТОВ "Фасадмакс", ТОВ "Київський завод стель", ТОВ "Саншайн-Трейд Юніті", ТОВ "АМТТ", ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп", ОСОБА_1 про стягнення 15 802 497,11 грн в частині стягнення заборгованості у розмірі 550 000 грн закрито. Позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ТОВ "Сучасна архітектура міст", ТОВ "Алюм-холдинг", ТОВ "Фасадмакс", ТОВ "Київський завод стель", ТОВ "Саншайн-Трейд Юніті", ТОВ "АМТТ", ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп", ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ОТП Банк" заборгованість у розмірі 15 252 497, 11 грн.

Поряд з цим, 19.06.2024 АТ "ОТП Банк" проведена перевірка наявності заставного майна, за результатами якої встановлено, що майно (обладнання) знаходиться за адресою Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А.

Надалі, між АТ "ОТП Банк", як первісним кредитором, та ТОВ "Фінансова компанія "Рікард", як новим кредитором, укладено договір від 17.09.2024 про відступлення права вимоги за договором про надання банківських послуг № CR 20-252/28-2 від 04.06.2020 та договором від 20.09.2024 про відступлення права вимоги за договором застави № PL 22-440/28-2 від 20.01.2023.

20.09.2024 приватним нотаріусом Мурською Н.В. здійснено зміну заставодержателя в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з АТ "ОТП Банк" на ТОВ "Фінансова компанія "Рікард", що підтверджується витягом з реєстру від 20.09.2024.

У зв`язку з цим, 20.09.2024 АТ "ОТП Банк" звернувся до боржників за кредитним договором із повідомленням про зміну кредитора.

Також, повідомлення про зміну кредитора направлені 24.09.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" боржникам за кредитним договором із зазначенням реквізитів для виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 заяву ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" про заміну сторони правонаступником у виконавчому провадженні по справі № 910/17064/23 задоволено. Здійснено на стадії виконання судового рішення у справі № 910/17064/23 заміну сторони (стягувача) з АТ "ОТП Банк" його процесуальним правонаступником - ТОВ "Фінансова компанія "Рікард".

Одночасно, 24.09.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" зареєструвало в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна звернення стягнення на заставне майно за договором застави № PL 22-440/28-2 від 20.01.2023 та направило заставодержателю ТОВ "Данін Центр" (ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп") повідомлення про порушення, в якому просило протягом 30 днів з дати реєстрації звернення стягнення здійснити повне погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 28 563 219, 96 грн.

На підтвердження направлення відповідного повідомлення на дві адреси заставодержателю ТОВ "Данін Центр" (ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп") позивачем долучено до матеріалів справи описи вкладення, накладні та фіскальні чеки від 24.09.2024.

Оскільки заборгованість за кредитним договором станом на 25.10.2024 не була погашена, ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" 26.10.2024 направило повідомлення про набуття майна щодо набуття кредитором права власності на предмет застави за вартістю, що визначена в звіті про незалежну оцінку, копія якого додана до повідомлення.

Відтак, 26.10.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" направило боржникам за кредитним договором повідомлення про те, що у зв`язку з набуттям заставного майна у власність кредитор задовольнив свої вимоги в розмірі 14 370 953 грн, а вимоги в розмірі 14 192 266,66 грн залишаються не виконаними.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 24.10.2024 власником нерухомого майна - будівлі, за адресою: Київська обл., Бучанський р-н, с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1-Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, є ТОВ "Кей Лок", власником будівлі за адресою Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1-А, є ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой", а саме: адміністративно-виробничого комплексу: 2 пусковий комплекс ІІ черги будівництва (виробничий корпус № 6) літ. "И", загальною площею 250,2 кв.м.; 2 пускового комплексу ІІ черги будівництва (виробничий корпус № 7) літ. "З", загальною площею 3663,2 кв.м.; ІІ черги адміністративно-виробничого комплексу (нове будівництво) літ. "Ж", загальною площею цеху № 5 - 1491,5 кв.м.; виробничого корпусу № 2 літ. "Д" загальною площею 797,2 кв.м., виробничого корпусу № 3 літ. "Е", загальною площею 1338,6 кв.м.; нежилих приміщень: адміністративний корпус 2-гої черги літ. "Г" пл. 426,5 кв.м.; нежилих приміщень: виробничий корпус № 4 літ. "Б" пл. 460,5 кв.м., прохідна літ. "В" пл. 24,1 кв.м.; виробничого корпусу пл. 1201,5 кв.м.

15.10.2024 між ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой", як орендодавцем, та ТОВ "Інтерспейс Монтаж", як орендарем, укладено договір оренди № 7/24-К, відповідно до п. 1 якого та акта приймання-передачі в строкове платне користування передано об`єкти нерухомого майна загальною площею 9653,3 кв.м., що розташовані за адресою: Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А, а саме: адміністративно-виробничого комплексу: 2 пусковий комплекс ІІ черги будівництва (виробничий корпус № 6) літ. "И", загальною площею 250,2 кв.м.; 2 пускового комплексу ІІ черги будівництва (виробничий корпус № 7) літ. "З", загальною площею 3663,2 кв.м.; ІІ черги адміністративно-виробничого комплексу (нове будівництво) літ. "Ж", загальною площею цеху № 5 - 1491,5 кв.м.; виробничого корпусу № 2 літ. "Д" загальною площею 797,2 кв.м., виробничого корпусу № 3 літ. "Е", загальною площею 1338,6 кв.м.; нежилих приміщень: адміністративний корпус 2-гої черги літ. "Г" пл. 426,5 кв.м.; нежилих приміщень: виробничий корпус № 4 літ. "Б" пл. 460,5 кв.м., прохідна літ. "В" пл. 24,1 кв.м.; виробничого корпусу пл. 1201,5 кв.м.

28.10.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" направлено ТОВ "Кей Лок" та ТОВ "БК "Девенстрой" повідомлення від 26.10.2024 про набуття майна у власність згідно з договором застави № PL 22-440/28-2 від 20.01.2023, в якому також просило забезпечити можливість демонтажу та вивезення обладнання, що перебуває у приватній власності позивача.

28.10.2024 представниками ТОВ "Фінансова компанія "Рікард" складено акт перешкоджання доступу до майна за адресою місцезнаходження обладнання, так як майно знаходиться на території та будівлях, що перебувають у приватній власності ТОВ "Кей Лок", ТОВ "БК "Девенстрой" та під спільною для всіх будівель охороною, у зв`язку з чим доступ до майна обмежений.

Крім того, позивач звертався з повідомленням від 01.11.2024 до ТОВ "Інтерспейс Монтаж" із проханням забезпечити можливість демонтажу та вивезення обладнання, що перебуває у приватній власності позивача, та знаходиться за адресою: Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А.

Доказів надання ТОВ "Інтерспейс Монтаж" відповіді на зазначене повідомлення матеріали справи не містять.

У подальшому, 18.11.2024 ТОВ "Кей Лок" продано будівлю - виробничий корпус "К", загальною площею 3805,2 кв.м, ТОВ "Рент Фекторі" за договором купівлі-продажу.

31.01.2025 між ТОВ "Рент Фекторі", як продавцем, та Лакей К.М., як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будівлі, виробничий корпус "К", загальною площею 3805,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 209.

Дані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав від 31.01.2025.

29.01.2025 складено протокол огляду у рамках кримінального провадження № 0001429 від 16.12.2024 (на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10.01.2025 у справі № 752/131/25) щодо огляду території промислового заводу за адресою: Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А, 1-Б. Зі змісту протоколу вбачається, що відомості про серію, номер, дату виготовлення, інвентарний номер виявленого рухомого майна, а саме: машини для виробництва ячеїстих підвісних стель; лінії по виробництву Т-образного профіля несущого; лінії по виробництву Т-образного профіля поперечного; кран мостовий електричний опорний з електроталем типу Т; лінії по зняттю кромок скла УМ1; лінії погрузки-різки-ломки скла; печі з інфрачервоним випромінюванням; печі газової для вакумної ламінації та спікання скла; сушки скла JS-RC2500; гідравлічного пресу екструзійного для обробки алюмінію 2200 (8 дюймовий); гідравлічного пресу 930 американських тон; машин та пристроїв для підіймання OF 930 UST; машин та пристроїв для підіймання (транспортна система 2200 американських тон); печі промислової неелектричної 8-дюймова; печі по розігріву алюмінієвих циліндричних злитків, не відповідають зазначеним в ухвалі суду. У той же час, показники автоматичної лінії для миття скла і заповнення газом з панельним пресом IGL 2500/8-S-V4, дата виготовлення 28.04.2012 відповідають показникам, зазначеним в ухвалі суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем на виконання умов договору застави (пункту «Передача банку права власності на предмет застави» розділу 15 договору застави) направлено заставодавцю ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп" повідомлення від 24.09.2024 про порушення з проханням погасити протягом 30 днів з 24.09.2024 - дати реєстрації звернення стягнення, заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 563 219, 96 грн, а також 26.10.2024 направлено повідомлення про набуття позивачем права власності на предмет застави за вартістю, що визначена в звіті про незалежну оцінку. Таким чином, позивачем дотримано визначений у договорі застави порядок для набуття права власності на предмет застави. Як слідує з опису предмета застави до договору застави, місцезнаходження обладнання за договором застави є: 08136, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1А. Дослідивши наявні докази у справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість пред`явлених позивачем вимог про витребування належного йому рухомого майна, що є предметом застави за договором застави, від ТОВ "Девенстрой" та ТОВ "Інтерспейс Монтаж", як власника та орендаря нерухомого майна за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1А. Разом із цим, оскільки наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей про знаходження спірних предметів застави за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1Б, суд дійшов висновку про відмову в позові в частині пред`явлених позовних вимог до ТОВ "Кей Лок" та ТОВ "Рент Фекторі".

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах заявленої позивачем вимоги про витребування майна, в рамках питання наявності заставного майна за адресою: Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А, що була визначена у договорі застави, до кола обставин, що підлягають з`ясуванню та перевірці, відносяться: а) наявність відповідного індивідуально-визначеного майна, яке особа просить витребувати; б) фактичної передачі майна від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Рікард». Враховуючи правовідносини сторін, зважаючи на зміст права, за захистом якого звернувся позивач, а також на характер його порушення, за висновками апеляційного господарського суду позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин наявності спірного майна в натурі за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1-А, як наслідок дійсності/реальності фактичної передачі такого майна банком та фактичного отримання/набуття майна ТОВ «ФК «Рікард» як заставодержателем. Відтак, позивачем не доведено порушення його реальних прав відповідачами, що унеможливлює надання йому примусового судового захисту та зумовлює відмову в задоволенні позову за викладених у ньому підстав.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, залишити в силі рішення місцевого господарського суду про задоволення позову та в той же час скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, змінивши його і виклавши резолютивну частину у редакції, відповідно до якої витребувати у ТОВ "Будівельна компанія "Девенстрой", ТОВ "Кей Лок" та ТОВ "Інтерспейс Монтаж" спірне майно.

Доводи скаржника зводяться до того, що рішення суду першої та апеляційної інстанції прийнято з повним з`ясуванням всіх обставин у справі, але при його прийнятті надано перевагу одному доказу, який без відповідного клопотання сторони та відповідних посилань сторони фактично визнано недопустими доказом, над всіма іншими доказами та поясненнями відповідача в частині визнаних обставин справи, що є порушенням ст.ст. 74, 75, 77, 79, 86, 236 ГПК України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач набув право власності на рухоме майно (обладнання) згідно з договором застави та наразі є його власником, та що останній вчиняв дії щодо його фактичного отримання, проте внаслідок дій або бездіяльності відповідачів обладнання власнику передано не було. При цьому судом апеляційної інстанції внаслідок порушення норм процесуального права надано перевагу одного доказу над іншими, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що АТ «ОТП БАНК» не був власником спірного майна, щоб мати можливість його фактично передати, і фактична передача майна від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Рікард» не передбачена а ні договором застави № PL 22-440/28-2 від 02.01.2023, а ні договором від 20.09.2024 про відступлення права вимоги за договором застави, а ні чинним законодавством. Договір застави № PL 22-440/28-2 від 02.01.2023 передбачає, що заставлене майно розміщується за адресою: Київська обл., с. Крюківщина, вул. Балукова, буд. 1А. При цьому у звуко-записі судового засідання в суді апеляційної інстанції та протоколі судового засідання зазначено, що спірне майно знаходиться за адресою: Київська обл., Бучанський р., с. Крюківщина, вулиця Балукова, будинок 1-А та що його фізично не можливо перевезти. При цьому, жодний з відповідачів по справі не заперечував та не спростовував факт перебування виробничого обладнання за вказаною адресою. Не зважаючи на вищезазначені обставини, без врахування доказів, що були досліджені судом першої інстанції та без врахування позиції сторін по справі, апеляційний судом зроблені помилкові висновки, що призвели до неправильного вирішення справи.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:

- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України: судами порушено ст.ст. 13, 75, 76, 77, 86, ч. 5 ст. 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду цієї справи без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 19.03.2024 у справі №910/3016/23, від 25.05.2023 у справі № 909/983/16, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21;

- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що призвело до порушення норм процесуального права, а саме ст.ст. 13, 75, 76, 77, 79, 86, ч. 5 ст. 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду цієї справи, визнання стороною обставин справи.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.12.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.01.2026 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 30.12.2025.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп» та ТОВ "Інтерспейс Монтаж" надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких відповідачі просять залишити її без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на помилковість доводів скаржника та зазначаючи, що позов взагалі пред`явлено до неналежного відповідача, яким повинен бути ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп».

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп» також надійшли додаткові пояснення, у яких зазначається, що позивач не набув права власності на спірне майно, оскільки предмет застави йому фактично не передавався, а отже, обраний спосіб захисту у вигляді віндикації є неправильним. Відповідно до законодавства та умов договору, у разі відмови боржника добровільно передати майно, звернення стягнення має здійснюватися виключно на підставі рішення суду, якого в даному випадку немає. Крім того, позов пред`явлено до неналежних відповідачів, оскільки власником майна є ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп». Також наголошується на відсутності предмета спору, оскільки всі кредитні вимоги ТОВ «ФК «Рікард» вже були повністю погашені, що підтверджено ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.01.2026 про закриття провадження у справі про банкрутство.

В судовому засіданні 27.01.2026 оголошено перерву у справі до 17.02.2026.

Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 17.02.2026 від ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп» та ТОВ "Інтерспейс Монтаж" надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, розглянувши які колегія суддів відмовила у їх задоволенні в судовому засіданні 17.02.2026, оскільки явка представників не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. До того ж Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, а ТОВ «Сансет-Карлайл Трейд Груп» та ТОВ "Інтерспейс Монтаж" скористалися своїм процесуальним правом на подання відзивів та додаткових письмових пояснень, у яких детально виклали свою правову позицію щодо доводів касаційної скарги та обставин справи. Таким чином, Судом забезпечено принцип змагальності сторін та створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи їхніх процесуальних прав.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так скаржник в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 19.03.2024 у справі № 910/3016/23, від 25.05.2023 у справі № 909/983/16, від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21 щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17 зазначено, що в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Комплексний аналіз ст.ст. 42, 75, 161, 165, 167, 208 ГПК України свідчить, що про визнання обставин учасниками справи має, в першу чергу, бути зазначене в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників або іншим чином визнано ці обставини саме під час розгляду спору у суді, а не поза його межами. При цьому Верховний Суд зазначив, що: згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи; відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)."

У постанові Верховного Суду від 19.03.2024 у справі № 910/3016/23 вказано, що відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

За змістом ч.ч. 1 та 3 ст. 165 ГПК України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Частиною 4 цієї статті встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

При цьому Верховний Суд, відхиляючи доводи скаржника зазначив, що згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі №922/2319/20, від 16.02.2021 у справі №913/502/19, від 13.08.2020 у справі №916/1168/17, від 16.03.2021 у справі №905/1232/19.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі № 909/983/16 вказано, що відповідно до частин 1-5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 ГПК України, є обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2023 у справі № 911/2093/21 зазначено, що 17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким внесено зміни до ГПК України, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналіз наведеної судової практики свідчить, що всі зазначені постанови встановлюють стандарти судового розгляду, які є обов`язковими для судів під час розгляду справ, відповідно до яких: суди повинні не просто перелічити докази, а надати оцінку кожному важливому аргументу сторін; якщо сторона не заперечила проти певного доводу позивача у відзиві або визнала його у поясненнях, такий факт вважається встановленим; суд зобов`язаний не просто оцінювати докази, а порівнювати їх в порядку застосування принципу «вірогідності доказів».

Так рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів ст. 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Так само і ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Вказані норми не є суто декларативними - їх необхідно розуміти не лише як положення законодавства, які надають особам безумовне право подавати апеляційну скаргу на рішення судів, які розглянули відповідну справу як суди першої інстанції, але і враховувати, що вони визначають принципи самого судочинства, які покладають на суд певні обов`язки з розгляду таких скарг і перегляду відповідних судових рішень (з урахуванням обмежень інстанційного перегляду).

Зокрема, ч. 1 ст. 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законодавець у ст. 282 ГПК України закріпив, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

При цьому відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

В свою чергу, у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 зазначено, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справ "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Водночас, суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та не здійснив належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів, визначених ГПК України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові 22.01.2025 у справі № 446/478/19, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)).

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

При цьому, до кола обставин, що підлягають доказуванню за віндикаційним позовом, належить, зокрема, встановлення судом факту виникнення (набуття) позивачем права власності на спірне майно, а отже, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати. Обов`язок доказування таких обставин покладається на позивача, в той час коли відповідач має право спростувати такі обставини.

Тобто право на витребування майна належить титульному володільцю майна. Саме власник або законний користувач майна наділений правом на витребування майна з незаконного володіння. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від 04 липня 2023 року № 233/4365/18, від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19.

Крім цього, віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли річ вибула з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття речі з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття речі з володіння має місце, коли вона хоч і залишається у власника, але право на неї переоформлено на іншого суб`єкта.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що в межах заявленої позивачем вимоги про витребування майна, в рамках питання наявності заставного майна за адресою: Київська область, с. Крюківщина, вул. Балукова, 1-А, що була визначена у договорі застави, до кола обставин, що підлягають з`ясуванню та перевірці, відносяться: а) наявність відповідного індивідуально-визначеного майна, яке особа просить витребувати; б) фактичної передачі майна від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Рікард».

Водночас колегія суддів вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин наявності рухомого майна, як наслідок дійсності/реальності фактичної передачі такого майна банком та фактичного отримання/набуття майна ТОВ «ФК «Рікард» як заставодержателем, оскільки суд не здійснив належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів, визначених ГПК України, та не спростував висновки місцевого господарського суду, що: позивачем дотримано визначений у договорі застави порядок для набуття права власності на предмет застави; матеріали справи не містять доказів оскарження заставодавцем ТОВ "Сансет-Карлайл Трейд Груп" факту набуття права власності позивачем на предмети застави за договором застави; договір застави, у тому числі й положення щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, не визнані в судовому порядку недійсними, у зв`язку з чим згідно із закріпленою ст. 204 ЦК України презумпцією правомірності правочину є чинними.

Фактично, суд апеляційної інстанції спростував обставини набуття позивачем права власності на майно, ґрунтуючись лише на сумнівах щодо «фізичної» наявності речей, проігнорувавши «юридичний» аспект виникнення титулу власності та процесуальну поведінку сторін та не зазначив доводів, чому відповідні правовстановлюючі документи, які були ним же наведені в оскарженій постанові, не є достатніми для підтвердження права власності позивача на спірне майно, за наявності висновку місцевого господарського суду про підтвердження обставин набуття права власності позивачем на предмети застави за договором застави.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 16.05.2023 у справі № 910/16093/18 дійшов наступних висновків: "За змістом статті 76 ГПК України належність доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення обставин справи. Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову".

Допустимість доказів означає, що у певних випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування (постанови Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 913/38/20, від 25.02.2021 у справі № 904/7804/16, від 26.02.2021 у справі № 908/2847/19, від 14.04.2021 у справі № 910/7431/19).

Відповідно до висновку, викладеного у п.п. 72-73 постанови Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18: «Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019у справі № 917/2101/17)».

Водночас вказаного суд апеляційної інстанції не врахував, та замість того, щоб порівняти докази позивача та заперечення відповідачів, фактично поклав на позивача необхідність подання доказів фізичного передання кожної одиниці спірного майна не дослідивши наявні у справі докази та не встановивши, чи був АТ «ОТП БАНК» власником спірного майна, щоб мати можливість його фактично передати, і чи передбачена фактична передача майна від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ФК «Рікард» договором застави, договором про відступлення права вимоги за договором застави.

Отже, апеляційний суд допустив вибірковий підхід до оцінки доказів щодо виникнення у позивача права власності на спірне майно, що є порушенням вимог ст. 86 та ст. 236 ГПК України. Суд апеляційної інстанції надав перевагу сумнівам щодо фактичної передачі такого майна банком та фактичного отримання/набуття майна ТОВ «ФК «Рікард» як заставодержателем, проігнорувавши докази та не спростувавши висновки, на яких ґрунтувалось рішення сулу першої інстанції.

В свою чергу, Верховний Суд, в силу вимог ст. 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч. 4 ст. 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв`язку з викладеним, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасних висновків про відмову у позові з підстав того, що позивачем не доведено порушення його реальних прав відповідачами, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду, оскільки Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати та надавати оцінку наявним у справі доказам. При цьому колегія суддів не надає оцінку доводам позивача про необхідність зміни резолютивної частини рішення, оскільки обставини наявності або відсутності відповідного індивідуально-визначеного майна, яке позивач просив витребувати, судом апеляційної інстанції не досліджувались через його передчасний висновок про не доведення позивачем фактичного отримання/набуття відповідного майна як заставодержателем.

Крім цього, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів, викладені у відзивах на касаційну скаргу про те, що банк та його правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Рікард» не направляли повідомлення про намір набути заставне обладнання у власність, а ТОВ «Фінансова компанія «Рікард» не виконала прямі норми законодавства та договору застави, а тому повідомлення від 26.10.2024 яким останній наче набув права власності на обладнання, що є предметом застави підлягає скасуванню, та що позивачем не витримано 30-ти денний строк від повідомлення про намір набути право власності, оскільки вони зводяться до додаткової перевірки доказів, повноваження з чого у Верховного Суду в силу ст. 300 ГПК України відсутні.

Також колегія суддів відхиляє доводи відповідачів про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки питання належності відповідача у віндикаційному позові не є суто формальним, а прямо залежить від встановлення судом того, у чиєму фактичному або юридичному володінні перебуває спірне майно. Оскільки суд апеляційної інстанції не досліджував обставини наявності або відсутності відповідного індивідуально-визначеного майна у відповідачів, яке позивач просив витребувати, висновок про належність чи неналежність відповідачів на цій стадії є передчасним, позаяк лише після встановлення вказаних обставин суд може надати остаточну правову кваліфікацію правильності статусу кожного з учасників справи.

Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, колегія суддів не розглядає її як передчасну, з огляду на висновок щодо направлення справи на новий розгляд, оскільки правильність застосування норм матеріального права може бути оцінена лише після встановлення судами фактичних обставин справи та їх належної юридичної кваліфікації під час нового розгляду.

Під час нового розгляду справи суд має взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи і залежно від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір із належним обґрунтуванням мотивів і підстав такого вирішення у судовому рішенні.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі до апеляційного господарського суду на новий розгляд, з урахуванням статті 129 ГПК України розподіл судових витрат має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Рікард" задовольнити частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 910/13524/24 скасувати.

Справу № 910/13524/24 направити на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.