УХВАЛА

м. Київ

05.03.2026Справа № 910/1811/26
Господарський суд міста Києва у складі судді Карабань Я.А., розглянувши

позовну заяву Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви

до 1) Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра», 2) Міністерства культури України

про усунення перешкод у користуванні майном

Без виклику представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра /Чоловічий Монастир/ Української Православної Церкви (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» (надалі - відповідач-1), 2) Міністерства культури України (надалі - відповідач-2), в якому просить суд:

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви у Ближніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у Дальніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91.

Разом з позовом, позивачем було подано клопотання про витребування в Міністерства культури України доказів.

Також разом з позовом, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:

- заборонити державній установі Національному заповіднику «Києво-Печерська лавра» та Міністерству культури України укладати будь-які правочини з органами, установами та організаціями незалежно від форми власності (окрім як зі Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічим монастирем/ Української Православної Церкви, ) щодо передачі в оренду, користування чи будь-якого іншого розпорядження Ближніми печерами Києво- Печерської лаври (корпус № 90), а також надавати дозволи будь-яким органам, установам та організаціям незалежно від форми власності (окрім як Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічому монастирю/ Української Православної Церкви, ) на здійснення богослужінь або релігійних обрядів у Ближніх печерах , що за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), які перебувають у законному користуванні зазначеної релігійної організації;

- заборонити державній установі Національному заповіднику «Києво-Печерська лавра» та Міністерству культури України укладати будь-які правочини з органами, установами та організаціями незалежно від форми власності (окрім як зі Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічим монастирем/ Української Православної Церкви, ) щодо передачі в оренду, користування чи будь-якого іншого розпорядження Дальніми печерами Києво- Печерської лаври (корпус № 91), а також надавати дозволи будь-яким органам, установам та організаціям незалежно від форми власності (окрім як Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічому монастирю/ Української Православної Церкви, ) на здійснення богослужінь або релігійних обрядів у Дальніх печерах, що за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91, які перебувають у законному користуванні зазначеної релігійної організації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви про забезпечення позову, з підстав зазначених в ухвалі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2026 позовну заяву Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви залишити без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали, а саме шляхом:

- уточненням прохальної частини позову із зазначенням у який саме спосіб перешкоди у користуванні майном мають бути усунуті;

- уточненням прохальної частини позову із зазначенням позовних вимог щодо Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» та Міністерства культури України.

04.03.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Разом з тим, відповідно до поданої заяви позивачем було усунуто не всі недоліки визначені в ухвалі суду від 25.02.2026, а саме в частині уточненням прохальної частини позову із зазначенням позовних вимог щодо Міністерства культури України.

Так, згідно із п. 4 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

У прохальній частині позову позивачем викладено позовні вимогу таким чином:

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви у Ближніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), шляхом:

- надання Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» та Міністерством культури України Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви постійного і безперешкодного доступу до приміщень Ближніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- звільнення Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» та Міністерством культури України приміщень Ближніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- видачі Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви ключів від замка (замків) дверей приміщень Ближніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 90 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

- усунути перешкоди позивачу у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/Української Православної Церкви у Дальніх печерах, що знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91, шляхом:

- надання Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» та Міністерством культури України Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви постійного і безперешкодного доступу до приміщень Дальніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91;

- звільнення Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» та Міністерством культури України приміщень Дальніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91;

- видачі Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви ключів від замка (замків) дверей приміщень Дальніх печер, що знаходяться за адресою 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 15, корпус № 91.

Однак, суд звертає увагу, що вказані позовні вимоги викладені позивачем некоректно, оскільки суд позбавлений можливості, зокрема, встановити однозначно чи позивач просить надати відповідачами 1-2 постійного і безперешкодного доступу до приміщень та звільнити відповідачами 1-2 приміщення кожного окремо чи разом.

Крім того, суд зазначає, що із викладених позивачем позовних вимог неможливо встановити яку саме дію зобов`язане вчинити Міністерство культури України як центральний орган виконавчої влади для усунення перешкод у користуванні конкретними об`єктами та яким способом Міністерство культури України має реалізувати таку дію у фактичній площині (в межах компетенції), якщо фізичний контроль/режим доступу, замки, охорона, ключі, пропускний режим, допуск до об`єктів, як зазначає позивач у позові здійснюється не Міністерство культури України як таким, а Національним заповідником «Києво-Печерська Лавра».

Позовні вимоги «надати доступ» та «звільнити приміщення» щодо Міністерства культури України, без розкриття механізму їх фактичного виконання саме цим відповідачем, створюють ситуацію, коли суд у разі відкриття провадження буде змушений: або самостійно конкретизувати спосіб захисту та обов`язки Міністерства (що процесуально неприпустимо, оскільки суд не може підміняти позивача у формуванні предмета позову); або ухвалити рішення з декларативною резолютивною частиною, що суперечить завданню господарського судочинства та принципу ефективності судового захисту.

Отже, фактично у позовній заяві Міністерство культури України фігурує як орган управління/власник/суб`єкт владних повноважень, однак прохальна частина сформульована так, ніби Міністерство культури України є безпосереднім фактичним користувачем/володільцем приміщень або суб`єктом, що фізично контролює доступ. Без уточнення - в чому полягає його протиправна поведінка і який конкретний обов`язок має бути покладено - вимоги до Міністерства залишаються юридично невизначеними.

Суд звертає увагу позивача, що предмет позову, тобто певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, повинен бути чітко визначений позивачем у прохальній частині позовної заяви, оскільки резолютивна частина рішення суду, по суті, відображає позовні вимоги, викладені у прохальній частині позовної заяви, яка повинна викладатися чітко й безумовно, з метою його належного виконання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)].

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності та не наділений повноваженнями самостійно формулювати або уточнювати позовні вимоги замість позивача, оскільки визначення предмета позову та змісту позовних вимог є виключним процесуальним правом та обов`язком позивача.

Суд окремо зауважує, що наведені висновки не є вирішенням питання про належність чи неналежність Міністерства культури України як відповідача по суті. Питання належного відповідача оцінюється під час розгляду справи. Однак, на стадії вирішення питання про відкриття провадження суд перевіряє відповідність позову вимогам статті 162 Господарського процесуального кодексу України та здатність заявлених вимог бути викладеними у виконуваній резолютивній частині рішення.

У даному випадку встановлений судом недолік позовної заяви має процесуальний характер та полягає у недодержанні вимог пунктів 4, 5 частини другої статті 162 Господарського процесуального кодексу України щодо чіткого визначення змісту позовних вимог та їх розподілу щодо кожного відповідача.

Зокрема, позивач, заявляючи вимоги до Міністерства культури України як до другого відповідача, не визначив конкретних дій, які саме цей відповідач повинен вчинити для усунення заявлених перешкод у користуванні майном, та не обґрунтував механізм реалізації такого обов`язку з урахуванням компетенції зазначеного органу.

Суд зазначає, що формулювання позовних вимог у редакції поданої заяви про усунення недоліків носять узагальнений характер та не дозволяють однозначно встановити, який саме юридичний обов`язок має бути покладений на Міністерство культури України у разі задоволення позову.

За таких обставин суд позбавлений можливості сформулювати чітку та виконувану резолютивну частину судового рішення, що суперечить завданню господарського судочинства щодо забезпечення ефективного судового захисту порушеного права.

Отже, встановлений судом недолік позовної заяви полягає не у можливій неналежності відповідача у спірних правовідносинах, а саме у невизначеності змісту позовних вимог щодо нього, що свідчить про недодержання вимог статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Поряд з цим, згідно приписів ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги.

Доказами є будь-які відомості, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставин, які мають значення для правильного розгляду справи.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв`язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов`язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо).

Якщо позивач порушив правила об`єднання вимог або об`єднання цих вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору, суддя має право повернути позовну заяву (стаття 173 та пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК). Наприклад, господарський суд повинен повернути позовну заяву без розгляду, якщо: позов поданий одночасно до залізниці та вантажовідправника (вантажоодержувача), і в цій позовній заяві об`єднані вимоги, що ґрунтуються на комерційному акті, з вимогами, які обґрунтовані іншими документами; об`єднано вимоги про стягнення сум боргу, який виник з різних договорів або інших правочинів.

Так, підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

У даному випадку, як убачається із матеріалів позовної заяви позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, а саме у доступі та здійсненні Богослужінь та релігійних обрядів священнослужителями Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/ Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви у Ближніх печерах та у Дальніх печерах, які, як зазначає позивач у позові, були передані останньому у користування рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 26.07.1988 № 744 «Про виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 31.05.1988 № 147 «Про передачу окремих об`єктів музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник Руській православній церкві» (щодо Дальніх печер) та рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 05.09.1990 № 780 «Про виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1990 № 39 «Про передачу окремих об`єктів музейного об`єднання «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник Українській православній церкві» (щодо Ближніх печер), а також на підставі охоронних договорів № 31 (щодо Дальніх печер) та № 30 (щодо Ближніх печер) від 10.04.1995, які укладені між Музейним об`єднанням «Києво-Печерський державний історико-культурний заповідник» та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою.

Так, з поданої позовної заяви вбачається, що в межах даного позову об`єднано позовні вимоги, які ґрунтуються щодо двох об`єктів Ближніх печер та Дальніх печер, які були передані у користування позивача, як зазначено у позові, різними правовстановлюючими документами та договорами:

- щодо Ближніх печер: рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 05.09.1990 № 780 та охоронний договір № 30 від 10.04.1995;

- щодо Дальніх печер: рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 26.07.1988 № 744 та охоронний договір № 31 від 10.04.1995.

Отже, за поданою позивачем позовною заявою фактично підлягають вирішенню два окремих спори між тими ж сторонами, які не пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги, оскільки, підставами виникнення спірних правовідносин сторін щодо різних об`єктів (Ближніх печер та Дальніх печер) є різні рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та охоронні договори.

При цьому, суд акцентує увагу, що навіть у випадку коли позивач правомірно об`єднав вимоги, пов`язані між собою, суд вправі повернути позовну заяву, якщо вважатиме, що сумісний розгляд об`єднаних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору.

Позивач жодним чином не позбавлений права звернутись з окремими позовами до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном.

Отже, суд дійшов висновку, що сумісний розгляд об`єднаних позивачем позовних вимог значно утруднить та сприятиме затягуванню учасниками судового процесу вирішення спору по суті, так як подані в обґрунтування позовних вимог документи стосуються різних рішень виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та охоронних договорів.

Разом із цим, заявлені вимоги не пов`язані між собою ані «підставою виникнення», ані «поданими доказами», та не є «основними та похідними» позовними вимогами.

Так, «підставами позову» є два окремі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та охоронні договори, кожен із яких, незважаючи на однаковий суб`єктний склад та правову природу, породжує різні взаємні права та обов`язки, які хоч і є подібними, але стосуються окремих об`єктів (Ближніх печер та Дальніх печер), врегульованих окремими правовстановлюючими документами та договорами.

Відтак, «підстави виникнення» позовних вимог, які позивач об`єднав у одному позові, є різними.

Заявлені вимоги також не є «основними та похідними» позовними вимогами, оскільки користування позивачем Ближніми та Дальніми печерами за різними правовстановлюючими документами та договорами не є основними та похідними по відношенню один до одного, а є по-суті окремими вимогами.

Приписами статті 173 Господарського процесуального кодексу України вказано, що господарському суду не надано права роз`єднати поєднані в одне провадження позовні вимоги.

Отже, вирішуючи питання про прийняття справи до розгляду, у разі встановлення судом, що порушено правила поєднання вимог чи об`єднано в одній позовній заяві кілька вимог до одного чи кількох відповідачів і сумісний розгляд цих вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору, він відповідно до п. 2. ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Відповідно до п. 2. ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

З огляду на викладене та зважаючи на те, що позивач не виконав вимоги ухвали Господарського суду міста Києва суду від 25.02.2026 та не усунув у строк недоліки наведені в ній, а також враховуючи те, що позивачем не дотримано вимог ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що приписи ст. 174 Господарського процесуального кодексу України носять імперативний характер, суд приходить до висновку, що викладені обставини є підставою для повернення позовної заяви відповідно до ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене вище та керуючись ч.2, п. 2. ч. 5 ст. 174 та ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічого Монастирю/ Української Православної Церкви до 1) Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра», 2) Міністерства культури України про усунення перешкод у користуванні майном повернути без розгляду.

2. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до господарського суду в загальному порядку, після усунення допущеного порушення.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань