ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4305/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Теплодарської міської ради Одеського району Одеської області (, 65490, Одеська обл., Одеський р-н, м. Теплодар, вул. Прокопія Романа, буд. 7)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектна компанія "Енергія" (, 65104, м. Одеса, просп. Академіка Глушка, буд. 27)

про стягнення 908180,51 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Олександр Терлюга

від відповідача: Сергій Феленко, Євген Торопчин

Позивач Теплодарська міська рада Одеського району Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектна компанія "Енергія" про стягнення 908180,51 грн. безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.10.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою від 03.11.2025 позовну заяву Теплодарської міської ради Одеського району Одеської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання по справі на 03.12.2025, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

17.11.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 03.12.2025 господарський суд оголосив перерву до 18.12.2025.

У зв`язку з перебуванням судді Cулімовської М.Б. у відпустці (за сімейними обставинами) судове засідання, призначене на 18.12.2025, не відбулося.

Ухвалою від 12.01.2026, з урахуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, постановлено розглянути справу у розумні строки, призначено судове засідання у справі на 28.01.2026.

27.01.2026 відповідач через підсистему "Електронний суд" подав до суду додаткові пояснення у справі.

Судом враховано, що положеннями ГПК України не передбачено право відповідача на подачу до суду додаткових пояснень або доповнень до відзиву на позов. За статтею 161 цього Кодексу, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно в заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, якими є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Оскільки відповідач у зазначених письмових поясненнях виклав свої додаткові заперечення проти позову, які повинні бути зазначені ним саме у відзиві, суд не надавав дозволу подати такі пояснення і не визнає їх подання необхідним поза межами встановленого ГПК України строку, суд в судовому засіданні 28.01.2026 ухвалив про залишення цих письмових пояснень без розгляду.

В судовому засіданні 28.01.2026 заслухано представників сторін по суті спору, а також досліджено докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечили.

В судовому засіданні 28.01.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення та повідомлено, що скорочене рішення буде проголошено 12.02.2026 о 13:00 год.

12.02.2026 судом, в порядку ст.240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено господарським судом, за результатами проведення аукціону відповідно до ст.75 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на підставі акта про передання права власності на куплене нерухоме майно від 20.03.2019 і протоколу №15-03/19 про проведення аукціону, складеного Приватним підприємством "Агенція з реалізації проблемних активів "Технореал" від 15.03.2019, ТОВ "ПК "Енергія" придбало у власність нерухоме майно, що складається з: нежитлового приміщення виробнича база, загальною площею 3088,5 кв.м., зі складовими частинами: літера "А, а1" - теплохолодний склад з конторою загальною площею 1525,5 кв., літера "Б" - майстерня електротехнічна загальною площею 1563,0 кв.м., І - майданчик зберігання електротехнічного обладнання, ІІ - залізнична колія, ІІІ - бетонне покриття, IV - підкранові колії, V, VI, VII - освітлювальні шогли, розташоване за адресою: Промзона, будинок 54, м. Теплодар, Одеська область, що раніше належало Колективному підприємству "Електропівдензахідмонтаж -11" на підставі договору купівлі-продажу державного майна за № 91, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 15.07.1994.

На підставі вищевказаних документів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. було видано свідоцтво від 26.04.2019 про право власності на нерухоме майно і проведено державну реєстрацію цього нерухомого майна, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 165185343 від 26.04.2019.

29.08.2024 ТОВ "ПК "Енергія" здійснило продаж означеного нерухомого майна на користь ТОВ "Аплайд Сторидж", що підтверджено договом купівлі-продажу від 29.08.2024, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С.

Отже, відповідач володів нерухомим майном з 26.04.2019 до 29.08.2024 включно.

Вищезазначений нерухомий об`єкт знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності Теплодарської міської ради Одеського району Одеської області.

До 04.10.2024 року, в силу приписів ч.2 ст.83 Земельного кодексу України, земельна ділянка належала до комунальної власності, за відсутності зареєстрованих за державою чи будь-якими особами прав на спірну земельну ділянку.

28.03.2024 земельній ділянці, на якій розташоване вищеозначене нерухоме майно, було присвоєно кадастровий номер :02:003:0045.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ- 025 від 30.07.2025, земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0045 за адресою: Одеська область, Одеський район, м. Теплодар, Промзона, 54 з цільовим призначенням 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком, була зареєстрована відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 28.03.2024.

04.10.2024 за Теплодарською міською радою Одеського району Одеської області було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0045.

Як зазначає позивач, ТОВ "Проектна компанія "Енергія", як власник будівлі, користувалось землею Теплодарської міської громади для обслуговування своєї будівлі у період з 26.04.2019 по 29.08.2024 , дій, направлених на оформлення користування землею в межах діючого законодавства або сплати за користування землею громади товариством у цей період вчинено не було.

Спеціалістами відділу землевпорядкування, екології та комунального майна Управління житлово-комунального господарства, землевпорядкування та майна Теплодарської міської ради було зроблено розрахунок збитків у вигляді безпідставно збережених відповідачем коштів внаслідок несплати за користування землею громади, за період 2021-2023 років, за яким сума недоотриманих коштів склала 908180, 51 грн.

Позивач зауважує, що в ході перемовин між сторонами, представниками ТОВ "ПК "Енергія" було визнано несплату вищезазначених коштів та запропоновано укласти договір реструктуризації для виплати боргу. Відповідно до рішення Теплодарської міської ради Одеського району Одеської області №609-7111 від 19.11.2024 "Про реструктуризацію заборгованості ТОВ "ПК "Енергія" за користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м.Теплодар. Промзона 54" між Теплодарською міською радою та ТОВ "ПК "Енергія" було укладено договір №2-2024 від 01.12.2024 на реструктуризацію заборгованості за користування земельною ділянкою, за умовами якого розмір заборгованості складав 690530,70 грн.

На виконання договору реструктуризації ТОВ "ПК "Енергія" сплатило кошти у сумі 468574,39 грн., а саме: 13.11.2024 - 295941,73 грн., 21.01.2025 - 172632, 66 грн.

Проте, за інформацією фінансового управління виконавчого комітету Теплодарської міської ради, 10.07.2025 року від ГУ ДПС в Одеській області через електронний кабінет платника податків було отримано та погоджено електронний висновок №167003ЕУ/1532 від 09.07.2025 про перерахування коштів з рахунку бюджету Теплодарської міської територіальної громади на рахунок бюджету Одеської міської територіальної громади в сумі 468574,39 грн.

Таким чином, як стверджує позивач, жодних коштів за користування землею під об`єктом нерухомості, розташованим в м.Теплодар, Промзона, буд. 54, власником якого у період з 26.04.2019 по 29.08.2024 було ТОВ "ПК "Енергія", до бюджету Теплодарської міської територіальної громади Одеського району Одеської області відповідачем сплачено не було.

Листом №08-01-22/1189 від 16.07.2025 відповідача було повідомлено про вжиття заходів стягнення коштів в судовому порядку у разі невиконання договору реструктуризації.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом №08/2025-01 від 03.08.2025 повідомив про відмову від виконання умов договору реструктуризації щодо сплати коштів за користування землею у період з 2021 по 2023 роки.

Виконавчим комітетом Теплодарської міської ради листами №08-01-18/1381 від 28.08.2025 та №09-01-22/1349 від 18.09.2024 повідомлялось відповідачу про необхідність сплати коштів за користування земельною ділянкою. Означені листи залишені відповідачем без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач у відзиві на позовну заяву та його представники в судовому засіданні зауважили, що у позивача відсутні правові підстави вимагати стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування землею у сумі 908180,511 грн. за період 2021-2023 роки, оскільки земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :02:003:0045 лише 28.03.2024, а право власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0045 було зареєстровано за Теплодарською міською радою Одеського району Одеської області ще пізніше, а саме 04.10.2024. Отже, у спірний період 2021-2023 років ця земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних прав, що, на переконання відповідача, унеможливлює сплату як земельного податку, так і орендної плати за користування цією земельною ділянкою.

При цьому відповідач також спростовує доводи позивача відносно того, що товариство не вживало заходів, направлених на оформлення користування землею, оскільки відповідач своїми діями повністю сприяв присвоєнню земельній ділянці кадастрового номеру і виявляв намір оформити договір оренди цієї земельної ділянки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов наступних висновків.

За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно зі статтями 122-124 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно насамперед з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Судом встановлено, що за результатами проведення аукціону відповідно до ст.75 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на підставі акта про передання права власності на куплене нерухоме майно від 20.03.2019 і протоколу №15-03/19 про проведення аукціону, складеного Приватним підприємством "Агенція з реалізації проблемних активів "Технореал" від 15.03.2019, ТОВ "ПК "Енергія" придбало у власність нерухоме майно, що складається з: нежитлового приміщення виробнича база, загальною площею 3088,5 кв.м., зі складовими частинами: літера "А, а1" - теплохолодний склад з конторою загальною площею 1525,5 кв., літера "Б" - майстерня електротехнічна загальною площею 1563,0 кв.м., І - майданчик зберігання електротехнічного обладнання, ІІ - залізнична колія, ІІІ - бетонне покриття, IV - підкранові колії, V, VI, VII - освітлювальні шогли, розташоване за адресою: Промзона, будинок 54, м. Теплодар, Одеська область, що раніше належало Колективному підприємству "Електропівдензахідмонтаж -11" на підставі договору купівлі-продажу державного майна за № 91, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 15.07.1994.

На підставі вищевказаних документів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. було видано свідоцтво від 26.04.2019 про право власності на нерухоме майно і проведено державну реєстрацію цього нерухомого майна, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 165185343 від 26.04.2019.

29.08.2024 ТОВ "ПК "Енергія" здійснило продаж означеного нерухомого майна на користь ТОВ "Аплайд Сторидж", що підтверджено договом купівлі-продажу від 29.08.2024, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С.

Отже, відповідач володів нерухомим майном з 26.04.2019 до 29.08.2024 включно.

Таким чином, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, тобто з 26.04.2019, відповідач як власник нерухомого майна став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Відповідач не заперечує того, що він був власником нерухомого майна і відповідно користувався земельною ділянкою, на якій воно розташоване, у період з 26.04.2019 до 29.08.2024 за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою.

Водночас, відповідач заперечує право позивача на одержання безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою за визначений у позові період - 2021-2023 роки, оскільки земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :02:003:0045 лише 28.03.2024, а право власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0045 було зареєстровано за Теплодарською міською радою Одеського району Одеської області ще пізніше, а саме 04.10.2024. Отже, у спірний період 2021-2023 років земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних прав, що, на переконання відповідача, унеможливлює сплату як земельного податку, так і орендної плати за користування цією земельною ділянкою.

З приводу означених доводів відповідача суд зауважує наступне.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на 21.05.1997), підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із введенням у дію 01.01.2002 нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.

Законом України від 05.02.2004 № 1457-IV "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності").

Із 01.01.2013 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

За змістом пункту 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №5245-VI, Рада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - місто Теплодар, а відсутність державної реєстрації речового права у спірний період не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI: "державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом", що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

За таких підстав суд вважає, що правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, Рада наділена в силу введення 01.01.2002 у дію нового ЗК України.

Наведене повністю спростовує твердження відповідача про те, що право комунальної власності на конкретну земельну ділянку в межах населеного пункту виникає з моменту державної реєстрації цього речового права, і лише з цього моменту земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду у постанові від 28.09.2022 у справі №925/1370/20.

Разом з тим, суд враховує, що розрахунок розміру безпідставно збережених коштів внаслідок несплати за користування землею громади, за період 2021-2023 років, за яким сума недоотриманих коштів склала 908180, 51 грн., позивачем було здійснено на підставі листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 19.11.2020 №677/105-20, в якому наведено нормативну грошову оцінку 1 кв.м. земель м.Теплодар, з урахуванням середньої (базової) вартості 1 кв.м. земель населеного пункту - 228,69 грн., при застосуванні коефіцієнту функціонального використання на землі, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру (Кф=3,0 примітка*) та при застосуванні коефіцієнту індексації (Кі=1,06) станом на 01.01.2020, відповідно до Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів м.Теплодар, виготовленої у 2016 році ТОВ "ДП ІНАГРО".

При цьому у розрахунку збитків у вигляді неодержаних доходів позивачем зазначено, що спірна земельна ділянка знаходиться у VIII економіко-планувальній зоні.

Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 ст. 289 ПК України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (пункт 71).

Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку (вартість земельної ділянки), а інформація (дані), визначена у цьому витязі, є обов`язковою під час проведення розрахунку (визначення) орендної плати, суми, яку мав отримати власник земельної ділянки за звичайних умов.

За правовим висновком, викладеним у п. 7.19, 7.25, 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20, постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20, п. 38, 46, 51, 58 постанови Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 910/8770/19, п. 5.7, 5.10 постанови Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 904/4933/15, постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 751/1543/19, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так і за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

За правовим висновком, викладеним у п. 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20, п. 50 постанови Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 910/8770/19, якщо певні обставини можуть підтверджуватися тільки конкретно визначеними законодавством доказами, то такі докази слід вважати допустимими. Якщо обставини, які входять до предмета доказування, можуть бути підтверджені або спростовані доказами безвідносно до конкретних засобів доказування, то ці докази вважаються належними.

Судом встановлено, що до позовної заяви в обґрунтування нормативної грошової оцінки 1 кв.м земель м.Теплодар позивачем надано лише лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 19.11.2020 №677/105-20.

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів м.Теплодар, виготовлена у 2016 році ТОВ "ДП ІНАГРО", на підтвердження нормативної грошової оцінки 1 кв.м земель м.Теплодар та віднесення спірної земельної ділянки до VIII економіко-планувальної зони, в матеріалах справи відсутня.

За приписами ст.23 Закону України "Про оцінку земель", технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації.

Доказів затвердження Теплодарською міською радою Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів м.Теплодар, про яку йдеться у вищеозначеному листі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 19.11.2020 №677/105-20, до суду також не подано.

Суд зауважує, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, яка в будь-якому разі не може бути меншою, ніж встановлено п. 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №920/739/17).

Отже, згідно чинного законодавства України для обрахунку орендної плати слід використовувати лише витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а тому необґрунтованими слід вважати розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу, в даному випадку - Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів м.Теплодар.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлений позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлений статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 статті 74 ГПК України).

Тобто, виходячи зі змісту статей 13, 74 ГПК України, кожна сторона на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.

За висновком суду, позивач на підставі належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, не довів розмір заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів, оскільки не надав до матеріалів справи Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель населених пунктів м.Теплодар, на підставі якої було здійснено відповідний розрахунок, а тому відсутні правові підстави для задоволення цього позову.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

У зв`язку із стабілізаційними відключеннями електричної енергії повне рішення складено і підписано 20.02.2026.