ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2026 р. Справа № 914/2167/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства «Транс-Тір Україна»

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 04.11.2025 (суддя Іванчук С.В.)

у справі № 914/2167/25

за позовом Фізичної особи-підприємця Мельника Андрія Володимировича, с. Устя, Миколаївський р-н, Львівська обл;

до відповідача Приватного підприємства «Транс-Тір Україна», м. Миколаїв, Стрийський р-н, Львівська обл;

про стягнення заборгованості в сумі 110 000,00 грн

за участю представників:

від позивача не з`явився

від відповідача Корда В.В.

Господарський суд Львівської області в ухвалі від 04.11.2025 постановив: - закрити провадження у справі № 914/2167/25; - стягнути з Приватного підприємства «Транс Тір Україна» на користь Фізичної особи-підприємця Мельника Андрія Володимировича 10 600 грн витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 04.11.2025 в частині стягнення з Приватного підприємства «Транс Тір Україна» 10 600 грн витрат на правничу допомогу і ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025, склад колегії з розгляду справи № 914/2167/25 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Транс-Тір Україна», поданою на ухвалу Господарського суду Львівської області від 04.11.2025 у цій справі.

29.01.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 914/2167/25.

При постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач повністю сплатив заборгованість у сумі 110 000 грн, у зв`язку з чим відсутній предмет спору і провадження у справі підлягає закриттю, водночас суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 600 грн, оскільки їх підтверджено договором про надання правничої допомоги, ордером адвоката та доказами оплати, вони пов`язані з підготовкою вимоги, позовної заяви та процесуальних документів у справі, є реальними, необхідними і співмірними з ціною позову, а відповідач не подав клопотання про їх зменшення, тому такі витрати підлягають стягненню.

Відповідач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його в апеляційному порядку, зокрема, зазначив що:

- при поданні позову ФОП Мельник А.В. надав лише попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу до матеріалів справи було долучено ордер адвоката, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, платіжну інструкцію про оплату 10 600 грн та договір про надання правничої допомоги. Водночас, акт приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до умов договору, мав бути складений лише після набрання рішенням суду законної сили, що свідчить про відсутність належного підтвердження фактично наданих послуг на момент вирішення питання про розподіл витрат;

- згідно з умовами договору, адвокат зобов`язувався здійснити правовий аналіз правовідносин, підготувати досудову вимогу, вести переговори щодо погашення заборгованості, підготувати позовну заяву та інші процесуальні документи, а також представляти інтереси позивача у судових засіданнях. Разом з тим, після переходу справи до загального позовного провадження відбулося три судові засідання, у яких представник позивача участі не брав, що свідчить про невиконання частини зобов`язань, передбачених договором;

- питання розподілу судових витрат у разі закриття провадження у справі регулюється спеціальними положеннями ст.130 ГПК України. Відшкодування витрат позивачу за рахунок відповідача можливе лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням вимог після його пред`явлення, тоді як у даній справі провадження було закрито судом з підстав відсутності предмета спору;

- з огляду на відсутність належного підтвердження фактичного обсягу наданих послуг та на особливості закриття провадження у справі, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача 10 600 грн витрат на професійну правничу допомогу є передчасним та необґрунтованим, у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні відповідної вимоги.

Процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В дане судове засідання з`явився представник відповідача, який підтримав свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія зазначає наступне:

За змістом ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права місцевим судом, які відповідно до ст.277 ГПК України є підставами для скасування або зміни судового рішення, відтак, в апеляційному порядку перевіряється правильність висновків суду першої інстанції виключно в оскаржуваній частині, а саме щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві позивачем повідомлено суд, що ФОП Мельник А.В. очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в сумі 10 600,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2025 між Фізичною особою-підприємцем Мельником Андрієм Володимировичем (позивач, за договором замовник) та адвокатом Янклевичем Яремою Євстаховичем (за договором виконавець) укладено договір № 10 про надання правничої допомоги. Відповідно до умов зазначеного договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання щодо надання правничих послуг, пов`язаних зі стягненням з Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» (відповідач) коштів за надані послуги з ведення бухгалтерського обліку у загальній сумі 130 000,00 грн.

Відповідно до розділу 2 договору, виконавець зобов`язувався здійснити правовий аналіз правовідносин, що виникли між ФОП Мельником А.В. та ПП «Транс-Тір Україна», у зв`язку з невиконанням останнім зобов`язань щодо оплати послуг з ведення бухгалтерського обліку за період з 01.12.2023 по 28.02.2025 на загальну суму 130 000,00 грн. Також виконавець мав підготувати та підписати від імені замовника вимогу про оплату зазначеної заборгованості, виготовити копії документів, що підтверджують обґрунтованість вимог та направити таку вимогу разом із додатками ПП «Транс-Тір Україна».

Крім того, умовами договору передбачалося, що у разі необхідності виконавець веде переговори від імені ФОП Мельника А.В. з керівництвом ПП «Транс-Тір Україна» щодо погашення заборгованості у досудовому порядку. У випадку невиконання вимоги про оплату в повному обсязі, виконавець зобов`язувався підготувати та підписати від імені замовника позовну заяву про стягнення відповідної заборгованості, виготовити інші необхідні для подання позову та розгляду справи документи, засвідчити їх копії та направити позовну заяву разом із додатками до суду та відповідачу у справі.

Також, відповідно до умов договору, виконавець зобов`язувався представляти інтереси ФОП Мельника А.В. у судових засіданнях Господарського суду Львівської області під час розгляду справи, готувати на вимогу суду необхідні документи правового характеру та подавати їх у встановленому порядку від імені замовника до суду та відповідача у справі. При цьому, поїздки до Господарського суду Львівської області та у зворотному напрямку виконавець здійснює власним транспортом та за власні кошти.

Згідно з умовами розділу 4 договору, за виконання обов`язків, передбачених розділом 2 договору, ФОП Мельник А.В. зобов`язався сплатити виконавцеві винагороду у розмірі 10 600 грн без ПДВ. Умовами договору передбачено, що зазначена сума не включає податок на додану вартість, оскільки виконавець не є платником такого податку. Оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця без відрахування із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, оскільки виконавець самостійно є платником відповідних податків та платежів. При цьому, оплата повинна бути здійснена не пізніше ніж за один день до направлення позовної заяви до Господарського суду Львівської області.

Умовами договору також передбачено, що акт приймання-передачі виконаних робіт складається сторонами після набрання законної сили рішенням суду у відповідній справі.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи позивачем долучено ордер № 1382934, виданий адвокату Янклевичу Яремі Євстаховичу, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1095, копію платіжної інструкції № 517425 від 08.07.2025 на суму 10 600,00 грн про здійснення оплати адвокату відповідно до умов вказаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Янклевич Ярема Євстахович підготував, підписав та подав до суду позовну заяву з доданими до неї матеріалами, вимогу № 12-05/25 від 12.05.2025, а також клопотання про закриття провадження у справі від 06.10.2025. Водночас, участі у судових засіданнях суду першої інстанції, які відбулися 07.10.2025 та 04.11.2025, представник позивача не брав.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія виходила з такого:

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відшкодування витрат на правничу допомогу реалізується у три етапи: попереднє визначення суми витрат (ст. 124 ГПК України), встановлення розміру витрат, що підлягають розподілу, на підставі заяви, опису робіт адвоката та підтверджуючих документів із можливістю зменшення за клопотанням сторони (ст. 126 ГПК України), та безпосередній розподіл цих витрат між сторонами відповідно до рішення суду (ст. 129 ГПК України).

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2026 у cправі № 911/1065/24).

Розглянувши матеріали справи та оцінюючи надані докази, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача всієї суми витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами стосувався заборгованості за надані послуги з ведення бухгалтерського обліку, яка була повністю сплачена відповідачем до завершення судового розгляду.

Як зазначалось вище, матеріали справи підтверджують, що адвокат позивача підготував та подав до суду позовну заяву, досудову вимогу та клопотання про закриття провадження у справі. Водночас, участі у судових засіданнях суду першої інстанції, які відбулися 07.10.2025 та 04.11.2025, адвокатом забезпечено не було, що об`єктивно обмежує обсяг фактично наданих правничих послуг та зменшує підстави для повного стягнення заявлених витрат.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що спір такої категорії для кваліфікованого юриста є справою незначної складності, яка не вимагала виконання великого обсягу юридичної роботи, глибокого аналізу численних норм законодавства або судової практики, а також не потребувала складних технічних дій чи залучення експертів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача в порядку розподілу витрат на професійну правничу допомогу сума у розмірі 10 600,00 грн, не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру. Відтак, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відшкодувати позивачу за рахунок відповідача витрати у розмірі 5 300,00 грн, що є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим часом та відповідає критерію реальності та розумності їхнього розміру.

При цьому, суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону у справі (відповідача).

Згідно зі ст. 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване рішення, дійшла висновку, що апеляційну скаргу Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» слід задоволити частково.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Вимоги апеляційної скарги Приватного підприємства «Транс-Тір Україна» задоволити частково.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 04.11.2025 у справі № 914/2167/25 скасувати в частині стягнення 5 300,00 грн.

В решті ухвалу Господарського суду Львівської області від 04.11.2025 у справі № 914/2167/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 12.03.2026.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік