УХВАЛА

04 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/1056/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 (суддя Літвінова М. Є.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 (головуюча суддя Тищенко О. В., судді Кравчук Г. А., Сибіга О. М.)

у справі № 910/1056/25

за позовом фізичної особи-підприємця Гапонова Андрія В`ячеславовича

до Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Банк Альянс",

про стягнення 82 599,90 грн,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року фізична особа-підприємця Гапонов Андрій В`ячеславович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України про визнання незаконними та такими, що суперечать умовам Договору від 10.06.2024 № 147-24 дії відповідача (замовника) Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України щодо пред`явлення вимоги вих. № 06.1/667-25 від 16.01.2025 до АТ "Банк Альянс» про стягнення коштів за банківською гарантією від 05.06.2024 № 3376-24.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем всупереч умовам Договору №147-24 від 10.06.2024 пред`явлено вимоги вих. №06.1/667-25 від 16.01.2025 до Акціонерного товариства "Банк Альянс" про стягнення коштів за банківською гарантією від 05.06.2024 № 3376-24.

В подальшому позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 82 599,90 грн

Звертаючись з даним позовом до суду (з урахуванням заяви про зміну предмета позову), позивач вказав на те, що товари, поставлені 08.07.2024 та 13.08.2024, були передані відповідачу на виконання Додаткової угоди від 08.07.2024 № 02-24 та Додаткової угоди від 13.08.2024 № 03-24, якими було замінено деякі товари за Договором; додаткові угоди були надіслані відповідачу 21.06.2024, тобто до закінчення строку поставки; відповідач погодився на заміну товарів у Договорі, підписавши додаткові угоди після закінчення строку поставки; додатковими угодами не врегульовано строк поставки замінених товарів; відповідач не пред`являв вимоги щодо поставки товару, у зв`язку із цим позивач не порушив строки поставки товару; висновком Вінницької торгово-промислової палати №B-569 від 14.01.202 було встановлено форс-мажорні обставини щодо виконання зобов`язань із поставки товарів "Шини для бронетранспортерів технік всесезонні 365/90 R18 (13,00R18) 8PR 131F KNK14 TT (OZKA)" у кількості 160 шт. на суму 3 731 360 грн, які були поставлені позивачем 22.07.2024.

Отже, оскільки постачальником виконано зобов`язання за Договором № 147-24, тому на підставі ст. 27 Закону України "Про публічні закупівлі" відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у сумі 82 599,90 грн.

Крім того, відповідно до умов Договору від 10.06.2024 № 147-24 про закупівлю автомобільних шин літніх, документами, які підтверджують вимоги покупця та надають право покупцю вимагати платіж (суму гарантії) є: 1) рішення суду, яке набрало законної сили та яке підтверджує порушення постачальником строків виконання зобов`язання, передбаченого договором або чинним законодавством України, або умов зобов`язання щодо якості (комплектності) робіт (товарів або послуг), передбаченого договором або чинним законодавством України, або своїх зобов`язань, передбачених договором, або інших умов договору та чинного законодавства України щодо виконання умов договору; 2) відповідь на претензію покупця, яка задоволена постачальником та підтверджує порушення постачальником строків виконання зобов`язання, передбаченого договором або чинним законодавством України, або умов зобов`язання щодо якості (комплектності) робіт (товарів або послуг), передбаченого договором або чинним законодавством України, або своїх зобов`язань, передбачених договором, або інших умов договору та чинного законодавства України щодо виконання умов договору. Тоді як таких документів, відповідачем до банку не надавалось.

09.09.2025 рішенням Господарського суду міста Києва, зокрема, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026, позовні вимоги (з урахуванням зміни предмета позову) задоволено повністю.

17.02.2026 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/1056/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/1056/25 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) у цій справі є стягнення у розмірі 82 599,90 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 910/1056/25 є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, з урахуванням заперечення проти відкриття касаційного провадження, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2026 у справі № 910/1056/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил