ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про передачу за підсудністю

"23" лютого 2026 р.м. ХарківСправа № 922/526/26

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин-Люкс" (49044, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 37, кім. 97)
до Приватного малого підприємства "МЕМ" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, буд. 111А)
про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

Заявник, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юджин-Люкс" звернувся до Господарського суду Харківської області з заявою про видачу судового наказу до боржника - Приватного малого підприємства "МЕМ" про стягнення 46347,15 грн., з яких: заборгованість по орендній платі у розмірі 8720,00 грн., заборгованість по платі за утримання у розмірі 12607,25 грн., пеня за прострочення орендної плати у розмірі 7487,41 грн., пеня за прострочення плати за утримання у розмірі 10825,19 грн., 3% річних по заборгованості по орендній платі у розмірі 710,26 грн., 3% річних по заборгованості по платі за утримання у розмірі 1026,89 грн., інфляційних витрат за прострочення орендної плати у розмірі 2032,13 грн., інфляційних витрат за прострочення плати за утримання у розмірі 2938,02 грн., а також судові витрати.

Заява про видачу судового наказу обґрунтована неналежним виконанням з боку Приватного малого підприємства "МЕМ" взятих на себе зобов`язань за договором оренди №36-01/08/2020 від 01.08.2020 в частині здійснення повної та своєчасної сплати орендної плати та плати за утримання.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу, суд зазначає наступне.

Статтями 55 та 124 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Приписами частини 1 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порядок та форма звернення з заявою про видачу судового наказу до суду визначені ГПК України, зокрема, розділом II "Наказне провадження".

Відповідно до частини 1, 2 статті 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Частиною 2 статті 41 ГПК України передбачено, що при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.

Відповідно до частини 3 статті 147 ГПК України заявником та боржником у наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень статті 149 ГПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для подання позовної заяви.

Частиною 1 статті 27 ГПК України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ГПК України.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та у абзаці першому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.11.2011 №9-рп/2011.

Суд зазначає, що юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ (заяв) гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Приписи статті 30 ГПК України встановлюють правила виключної підсудності господарських спорів. У розумінні наведеної норми процесуального права виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.04.2022 у справі №917/1212/21 та від 16.08.2019 у справі №916/142/19.

Відповідно до частини 3 статті 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

З огляду на викладене, суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 та враховує, що до спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір стосується як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, застосовується виключна підсудність. Словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині 3 статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Тобто, виключна підсудність застосовується до тих позовів (заяв про видачу судового наказу), вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до частини 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За змістом частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо, а тому відповідні позови (заяви) пред`являються до суду за місцезнаходженням такого майна.

Правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, постановах Верховного Суду від 11.07.2019 у справі №462/7217/18, від 17.10.2019 у справі №461/6956/17 та від 25.05.2020 у справі №643/4648/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі №902/919/17 звертає увагу, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Із матеріалів заяви убачається та заявником зазначено, що 01.08.2020 між ТОВ "Юджин-Люкс" (орендодавець) та Приватним малим підприємством "Мем" укладено договір оренди №36-01/08/2020.

Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає орендарю, а орендар приймає у тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення (об`єкт оренди) загальною площею 9,6 кв.м., що знаходиться на третьому поверсі Будівлі, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, буд. 359.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що об`єкт оренди належить орендодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06 грудня 2012 року.

Відповідно до пункту 2.1. договору об`єкт оренди передається від орендодавця орендарю за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору і підписується уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до умов п.п. 3.1.2. п. 3.1. договору орендна плата нараховується з дня фактичного прийому об`єкту оренди орендарем за відповідним Актом прийому-передачі та до дня фактичної здачі об`єкта оренди орендарем за Актом прийому-передачі (повернення) орендодавцю.

Згідно з п.п.3.1.5. п. 3.1. договору орендну плату орендар зобов`язаний вносити в повному розмірі, у національній грошовій одиниці України - гривні, за кожен місяць, не пізніше 28 числа поточного місяця за наступний місяць, на підставі договору.

Відповідно до другого абзацу п.п.3.1.1. п. 3.1. договору, у суму орендної плати за цим договором не включається плата за утримання, визначена в п. 3.4. цього договору.

Згідно з умовами п. п.3.4.1. п.3.4. договору плата за утримання включає в себе: плату за опалення приміщень; плату за водопостачання, водовідведення; плату за електроенергію; плату за експлуатаційні послуги.

Відповідно до умов п. 3.4.2. п.3.4. договору плата за утримання нараховується орендарю з дати фактичної передачі об`єкта оренди орендареві за Актом прийому-передачі об`єкту оренди.

Згідно з умовами пп.3.4.4. п.3.4. договору плата за утримання за поточний місяць компенсується орендарем орендодавцю до 15 числа наступного місяця.

Як зазначено в заяві про видачу судового наказу, об`єкт оренди був переданий від орендодавця орендарю за Актом приймання-передачі від 01.08.2020 р. При цьому заявник стверджує, що в порушення умов договору, орендарем не сплачено орендну плату за період з червня 2022 р. по 31 травня 2023 р. у розмірі 8720,00 грн. та за утримання за період з травня 2022 р. по 31 травня 2023 р. у розмірі 12607,25 грн., що стало підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведені правові висновки Верховного Суду та враховуючи, що заява про видачу судового наказу обґрунтована неналежним виконанням орендарем зобов`язань в частині сплати орендної плати та плати за утримання об`єкта нерухомого майна, яке розташоване за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, буд. 359, суд дійшов висновку, що заява про видачу судового наказу підлягає розгляду з дотриманням правил виключної підсудності Господарським судом Львівської області.

Згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За наведених обставин суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заява №29458/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до виключної підсудності якого віднесено розгляд господарського позову.

Разом з тим, згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the UnitedKingdom) від 21.02.1975 р., заява №4451/70). "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави (рішення у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) від 16.06.2001 року, заява №28249/95, § 53).

Між тим, суд наголошує, що статтею 279 ГПК України передбачено скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи у випадку прийняття такого рішення з порушенням правил підсудності.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі №918/572/19, від 12.10.2021 у справі №910/6902/20.

Отже, передання заяви про видачу судового наказу за виключною підсудністю не призводить до порушення прав заявника на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є безумовною гарантією того, що судове рішення у справі буде ухвалене належним судом з дотриманням норм щодо підсудності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Керуючись ст. ст. 27, 30, 31, 149, 152, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Юджин-Люкс" до Приватного малого підприємства "МЕМ" про видачу судового наказу №922/526/26 передати за виключною підсудністю до Господарського суду Львівської області (79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128)

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано 23.02.2026 р.

Суддя Сальнікова Г.І.