ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. Справа№ 910/11521/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Тищенко О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження (без виклику сторін)

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (повний текст складено 18.11.2025)

у справі № 910/11521/25 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Фермерського господарства «АРІЙ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ»

про стягнення 113 236,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Фермерське господарство «АРІЙ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» про стягнення 113 236,27 грн., з яких 111 827,01 грн. становить сума безпідставно отриманих коштів, 444,18 грн. - інфляційні збитки, 965,08 - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- між позивачем та відповідачем у телефонній розмові була досягнута домовленість щодо поставки відповідачем позивачу товару. Так, сторони погодили, що відповідач надішле позивачу проект договору та рахунок на оплату, проте за результатами вказаної розмови відповідач надіслав позивачеві лише рахунок на оплату №250243 від 23.04.2025 на суму 223 654,02 грн.;

-в свою чергу позивачем відповідачу в рахунок оплати вказаного рахунку були перераховані кошти в сумі 67 096,21,21 грн. та 44 730,80 грн. (платіжні інструкції №107 від 29.04.2025 та №576 від 06.05.2025);

- договір поставки між сторонами укладений не був, товар відповідач позивачу не поставив, з огляду на що позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення безпідставно отриманих коштів №28 від 23.05.2025;

- відповідач листом від 30.06.2025 відмовився повертати безпідставно отримані кошти, зазначивши, що така сума була сплачена на підставі виставленого рахунку.

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, зазначивши, що:

- між сторонами було укладено у спрощеній формі договір поставки по якому сторони погодили всі його істотні умови і саме на виконання такого договору відповідачем було виставлено рахунок на оплату № 250237 від 22.04.2025, який позивачем було частково оплачено;

- в подальшому відповідачем позивачу було доставлено товар, що підтверджується актом наданих послуг № 119 від 08.05.2025;

- вказане свідчить про відсутність правових підстав для повернення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено основну заборгованість у розмірі 111 827,01 грн., 3% річних у розмірі 781,26 грн. та судовий збір у розмірі 2 408,97 грн.; в іншій частині відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції дійшов висновку про те, що:

- між сторонами було укладено у спрощеній формі, договір поставки по якому сторони погодили всі його істотні умови, і саме на виконання вказаного договору відповідачем позивачу було виставлено відповідний рахунок, який позивачем було частково оплачено. З огляду на викладене, твердження позивача, щодо безпідставно отриманих коштів не знайшли свого підтвердження;

- оскільки відповідачем не було здійснено поставку товару, позивач скористався, передбаченим ст. 693 ЦК України, правом вимагати повернення суми попередньої оплати.

При цьому суд першої інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи у підтвердження передачі відповідачем товару позивачу, зазначивши, що:

- долучений відповідачем акт наданих послуг № 119 від 08.05.2025 та договір - заявка на разову автотранспортну перевозку вантажу підтверджують правовідносини, які виникли між відповідачем та ФОП Таран О.Є.;

- ані з акту наданих послуг № 119 від 08.05.2025, ані з договору - заявки на разову автотранспортну перевозку вантажу неможливо встановити, який саме товар поставлявся (чи товар, асортимент якого передбачений у рахунку на оплату №250243 від 23.04.2025) та чи був він отриманий позивачем;

- при перевезенні товару за договором - заявкою на разову автотранспортну перевозку вантажу водій зобов`язаний був здати товар вантажоотримувачу згідно акту прийому-передачі, проте такий акт в матеріалах справи відсутній;

- в матеріалах справи відсутні первинні документи у підтвердження передачі відповідачем товару позивачу.

За таких обставин, суд першої інстанції виснував, що, враховуючи те, що відповідачем не було здійснено поставку товару, позивач скористався передбаченим ст. 693 ЦК України правом вимагати повернення суми попередньої оплати.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині стягнення 111 827,01 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 444,18 грн. (нарахованих за період з 31.05.2025 по 12.09.2025), а також 3% річних у розмірі 965,08 грн. (нарахованих за період з 31.05.2025 по 12.09.2025), то місцевий суд виснував наступне:

- враховуючи, що вимога щодо повернення безпідставно отриманих коштів № 28 від 23.05.2025 була повернута підприємством зв`язку із відміткою за закінченням терміну зберігання та проставлено дату 12.06.2025, строк з повернення грошових коштів у відповідача настав з 20.06.2025 (+ 7 днів), а відтак позивачем невірно обрано період нарахування 3% річних та інфляційних витрат, оскільки взято початкову дату з 31.05.2025;

- здійснивши власний перерахунок до стягнення підлягає 3% річних у розмірі 781,26 грн. В іншій частині слід відмовити;

- розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція);

- в липні та серпні 2025 року мала місце дефляція, з урахуванням того, що час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), а враховуючи, що позивачем обрано невірно період нарахування інфляційних втрат, позовні вимоги в частині нарахування інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції, всупереч частини другої статті 237 ГПК України, при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, адже позивач у позові зазначав, що спірні кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, в той час як суд, приймаючи рішення про стягнення грошових коштів з апелянта, зіслався на ст. 693 ЦК України та наголосив на тому, що позивач скористався передбаченим правом вимагати повернення суми попередньої оплати за наслідком не виконання апелянтом взятих на себе договірних зобов`язань. Вказане, за твердженням апелянта, свідчить про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності, якій покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2025 справа № 910/11521/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Відповідно до акту Північного апеляційного господарського суду № 910/11521/25/09.1-26/256/25 від 12.12.2025 під час розкриття конверта з апеляційною скаргою від 08.12.2025, яка надійшла від Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптова виробнича компанія «Спец Профіль» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у судовій справі № 910/11521/25 не виявилося вказаних у додатку документів, а саме: квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025:

- апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України;

- надано Товариству з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів сплати судового збору в сумі 4 542,00 грн. у встановленому порядку; надання доказів щодо наявності електронного кабінету в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами;

- попереджено Товариство з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ», що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дана апеляційна скарга буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню скаржнику.

Зазначену ухвалу скаржнику 18.12.2025 направлено засобами поштового зв`язку.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 23.12.2025 засобами поштового зв`язку (судом отримано і зареєстровано 30.12.2025) подав клопотання про усунення недоліків, в додатках до якого міститься платіжна інструкція № 1160 від 22.12.2025 про сплату 4 542,00 грн., в призначенні платежу вказано: «Судовий збір, за позовом ТОВ ОВК Спец Профіль, на рішення від 16.12.2025 по справі 910/11521/25, Північний апеляційний господарський суд». Окрім цього, в додатках до зазначеного клопотання подано відповідь № 29395553 про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС.

У період з 24.12.2025 по 09.01.2026 суддя Тищенко О.В. перебувала у відпустці.

У період з 31.12.2025 по 13.01.2026 головуючий суддя Яценко О.В. перебувала у відпустці.

У період з 01.01.2026 по 13.01.2026 суддя Хрипун О.О. перебував у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25; розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11521/25.

22.01.2026 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

30.01.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:

- доводи апеляційної скарги щодо виходу судом за межі позовних вимог не базуються на вимогах чинного законодавства, оскільки позивач самостійно обирає спосіб захисту порушеного права, а предмет спору у даній справі не змінився;

- апелянт стверджує, що між сторонами був укладений договір у спрощеній формі та на його виконання був виставлений рахунок, проте вказане не відповідає дійсності, так як сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, не зафіксували в жодному документі та проект договору не розроблявся та не підписали його, а рахунок на оплату не може буде підставою для набуття коштів;

- відповідач не здійснював доставку позивачу товару, що підтверджується актом наданих послуг №119 від 08.05.2025. Вказані обставини та документи, що надані відповідачем до відзиву на позовну заяву дослідженні судом та їм надана правова оцінка.

Станом на дату ухвалення постанови інших пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 процесуальних строків на подачу відзиву, заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів, інших письмових пояснень, заслухавши пояснення представника учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено місцевим судом та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідач (далі Постачальник) виставив позивачу рахунок на оплату №250243 від 23.04.2025 на загальну суму 223 654,02 грн. у тому числі ПДВ 37 275,67 грн. (а.с. 18)

На виконання вказаного рахунку 29.04.2025, відповідно до платіжної інструкції № 107 позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 67 096,21 грн. з призначенням платежу «оплата за профнастил по рахунку №250237 від 23.04.2025 р договір №23/04-1 від 23.04.2025 у т.ч. ПДВ 20% 11182,70 грн», а 06.05.2025 відповідно до платіжної інструкції № 576 - кошти в сумі 44 730,80 грн. з призначенням платежу «за профнастил по рахунку №250237 від 23.04.2025 р договір №23/04-1 від 23.04.2025 ПДВ 20% 7455,13 грн» (а.с. 16-17).

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що:

- між позивачем та відповідачем у телефонній розмові була досягнута домовленість щодо поставки відповідачем позивачу товару. Так, сторони погодили, що відповідач надішле позивачу проект договору та рахунок на оплату, проте за результатами вказаної розмови відповідач надіслав позивачеві лише рахунок на оплату №250243 від 23.04.2025 на суму 223 654,02 грн.;

- договір поставки між сторонами укладений не був, товар відповідач позивачу не поставив, з огляду на що позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення безпідставно отриманих коштів №28 від 23.05.2025;

- відповідач листом від 30.06.2025 відмовився повертати безпідставно отримані кошти, зазначивши, що така сума була сплачена на підставі виставленого рахунку.

Матеріалами справи підтверджено, що 23.05.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу щодо повернення безпідставно отриманих коштів №28 (а.с. 10), у відповідності до якої позивач вимагав протягом 7 календарних днів, з дати отримання вимоги сплатити (повернути) кошти у сумі 111 827,01 грн.

Відповіддю від 30.06.2025 (а.с. 11-12) відповідач повідомив позивача, що відповідачем було доставлено позивачу товар, що може бути підтверджено первинною документацією.

12.07.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено лист відповідь на відповідь на вимогу щодо повернення безпідставно отриманих коштів від 30.06.2025 (а.с. 14-15), у відповідності до якої позивач, зокрема, зазначив, що листів, пропозицій, телефонограм, електронних повідомлень і т.д. щодо поставки будь-якого товару від відповідача до цього часу не узгоджено та не укладено.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача 113 236,27 грн., з яких 111 827,01 грн. становить сума безпідставно отриманих коштів, 444,18 грн. - інфляційні збитки, 965,08 - 3% річних.

Відповідач проти задоволення позову заперечив.

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що сторони досягли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу у спрощений спосіб.

Щодо вказаних висновків колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Отже, з наявних у матеріалах справи станом на дату прийняття оскаржуваного рішення доказів, підтверджується, що, фактично, між позивачем та відповідачем шляхом оформлення вищевказаного рахунку та його часткової оплати вчинено двосторонній правочин, за яким відповідач зобов`язався поставити товар, а позивач - прийняти його та оплатити.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки у частині позовних вимог є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки, до яких за своєю правовою природою відносяться укладені між позивачем та відповідачем договори, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З матеріалів справи слідує, що у рахунку на оплату №250243 від 23.04.2025 строк поставки товару не визначений, проте відповідач у відзиві на позов стверджує про фактичне виконання ним зобов`язань з поставки товару.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає про таке.

На підтвердження факту виконання ним обов`язку з поставки позивачу товару відповідачем до матеріалів справи долучено копії акту надання послуг №119 від 08.05.2025 та договору - заявки на разову автотранспортну перевозку вантажу (а.с. 36-37).

Колегія суддів зазначає про те, що як акт надання послуг №119 від 08.05.2025, так і договір - заявка на разову автотранспортну перевозку вантажу підписані відповідачем та Фізичною особою - підприємцем Таран О.Є.

У договорі - заявці на разову автотранспортну перевозку вантажу сторони дійшли згоди про таке:

- Адреса завантаження: м. Київ, вул. Алмаатинська 8;

- Адреса вивантаження: с Драбове-Барятинське, Драбівський р-н, Черкаська обл.;

- Назва вантажу: профнастил, планки.

У додаткових умовах означеної заявки передбачено зокрема, що у випадку відсутності супроводжуючого вантаж експедитора, водій зобов`язаний прийняти товар по кількості та якості, та здати його вантажоотримувачу згідно акту прийому-передачі.

З змісту акту надання послуг №119 від 08.05.2025 вбачається, що Фізичною особою - підприємцем Таран О.Є. відповідачу було надано послуги перевезення вантажу за маршрутом: м. Київ - с Драбове Барятинське, Драбівський р-н, Черкаська обл. на суму 7 000,00 грн.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- ані з акту наданих послуг № 119 від 08.05.2025, ані з договору - заявки на разову автотранспортну перевозку вантажу неможливо встановити, який саме товар поставлявся (чи товар, асортимент якого передбачений у рахунку на оплату №250243 від 23.04.2025) та чи був він отриманий позивачем;

- при перевезенні товару за договором - заявкою на разову автотранспортну перевозку вантажу водій зобов`язаний був здати товар вантажоотримувачу згідно акту прийому-передачі, однак такий акт в матеріалах справи відсутній.

Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.

Основними видами первинних документів, які можуть бути складені на підтвердження господарської операції поставки товару, за практикою, що склалася на ринку купівлі-продажу/поставки товарів (робіт, послуг), є видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі товару тощо.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

Водночас у п. 2.4 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У пункті 33 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Отже, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

За правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем не надано жодних первинних документів на підтвердження передачі відповідачем товару позивачу. Так само як не надано і доказів які б свідчили про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій. При цьому те, що на замовлення відповідача Фізичною особою - підприємцем Таран О.Є. відповідачу було надано послуги перевезення вантажу за маршрутом: м. Київ - с Драбове Барятинське, Драбівський р-н, Черкаська обл. на суму 7 000,00 грн., не свідчить про те, що такий товар був доставлений саме позивачу. Слід окремо зауважити на тому, що з наданих відповідачем документів також не можна встановити який саме товар був перевезений Фізичною особою - підприємцем Таран О.Є.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що позивачем надано більш переконливі та вагомі докази на підтвердження того, що товар на суму 111 827,01 грн., вартість якого була оплачена платіжними інструкціями № 107 від 29.04.2025 та № 576 від 06.05.2025, позивачем відповідачу поставлено не було.

Відповідно до статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №3-127гс11 та неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17 від 31.10.2018 у спарві № 910/13318/16, від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18 від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18.

З матеріалів справи слідує, що позивачем обрано такий варіант поведінки, як повернення суми попередньої оплати товару.

Крім того, відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, отримавши від позивача кошти на виконання вимог укладених у спрощений спосіб договорів, мав вжити заходів для виконання свого договірного зобов`язання, оскільки гроші не були позивачем відповідачу подаровані, і відповідач мав певні обов`язки перед платником.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, адже позивач у позові зазначав, що спірні кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, в той час як суд, приймаючи рішення про стягнення грошових коштів з апелянта, зіслався на ст. 693 ЦК України.

Як зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 - саме на суд покладено обов`язок здійснити правову кваліфікацію правовідносин сторін, виходячи з установлених під час розгляду справи обставин, та визначити, яка норма права підлягає застосуванню для вирішення спору.

Крім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц звернуто увагу, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, вказаний принцип проявляється у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, проте не надає суду права самостійно визначати позовні вимоги.

В даному випадку позовні вимоги (стягнення безпідставно отриманих грошових коштів; інфляційних збитків; 3% річних) не були змінені судом першої інстанції і самостійно ним не визначалися, місцевий суд в силу вищевказаного принципу лише самостійно кваліфікував правову природу відносин між позивачем та відповідачем шляхом їх заміни з кондикційних(з посиланням на ст. 1212 ЦК України) на договірні правовідносини, за яких позовні вимоги становили ті ж самі грошові кошти, проте не як безпідставно збережені, а у якості повернення суми попередньої оплати по договору поставки, що був укладений у спрощений спосіб.

Наведене, всупереч твердженням скаржника, не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

За обставин, що склались, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з попередньої оплати в сумі 111 827,01 грн. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у розмірі 444,18 грн. (нарахованих за період з 31.05.2025 по 12.09.2025), а також 3% річних у розмірі 965,08 грн. (нарахованих за період з 31.05.2025 по 12.09.2025), слід зазначити про таке.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіряючи розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судом першої інстанції цілком вірно було встановлено, що оскільки вимога щодо повернення безпідставно отриманих коштів №28 від 23.05.2025 була повернута підприємством зв`язку із відміткою за закінченням терміну зберігання та проставлено дату 12.06.2025, строк з повернення грошових коштів у відповідача настав з 20.06.2025 (+ 7 днів), а відтак позивачем невірно обрано період нарахування 3% річних та інфляційних витрат, оскільки взято початкову дату з 31.05.2025.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно встановив, що у межах заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних (з 31.05.2025 по 12.09.2025) 3% річних підлягають нарахуванню за період з 20.06.2025 по 12.09.2025, що становить 781,26 грн. З огляду на вказане суд першої інстанції цілком вірно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 781,26 грн. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Також судом першої інстанції цілком вірно було встановлено, що позивачем при розрахунку розміру інфляційних втрат не було враховано, що:

- розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція);

- в липні та серпні 2025 року мала місце дефляція, з урахуванням того, що час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль).

З огляду на вказане суд першої інстанції цілком вірно виснував, що позовні вимоги в частині нарахування інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) гарантує право на справедливий суд, невід`ємним елементом якого ЄСПЛ визнає вимогу щодо вмотивованості (обґрунтованості) судових рішень. Хоча термін "вмотивованість" прямо не згадується у статті 6, ЄСПЛ послідовно тлумачить його як обов`язкову складову справедливого судового розгляду.

У справі «Van de Hurk v. the Netherlands» ЄСПЛ наголосив, що дія статті 6 Конвенції полягає, серед іншого, в тому, щоб зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами. У справі "Hirvisaari v. Finland" Суд зазначив, що однією з функцій вмотивованого рішення є демонстрація сторонам того, що їх вислухали, а також надання можливості оскаржити таке рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим, йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

У рішенні у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12; пункт 71) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТОВА ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СПЕЦ ПРОФІЛЬ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/11521/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 04.03.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.О. Хрипун

О.В. Тищенко