ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 904/8915/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Баклан Н.Ю.,

Товариства з обмеженою відповідальністю

«ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» - Паніної О.В.,

Дніпровського державного

аграрно-економічного університету - не з`явився,

Дніпровської районної державної адміністрації

Дніпропетровської області - не з`явився,

Головного управління

Держгеокадастру у Дніпропетровській області - не з`явився,

Слобожанської селищної ради Дніпровського району

Дніпропетровської області- не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (у складі колегії суддів: Чередко А.Є. (головуючий), Верхогляд Т.А., Мороз В.Ф.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 (суддя Панна С.П.)

та касаційну скаргу Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (у складі колегії суддів: Чередко А.Є. (головуючий), Верхогляд Т.А., Мороз В.Ф.) в частині зміни мотивувальної частини

у справі № 904/8915/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО»

до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області,

за участю: Дніпропетровської обласної прокуратури,

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» (далі - ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО») звернулося до суду з позовом до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Дніпровська РДА), Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому, з урахуванням заяв про зміну предмета позову та залишення частини вимог без розгляду, просило суд:

- визнати недійсним (незаконним) розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному Аграрному університету» з моменту його прийняття;

- визнати недійсним (незаконним) державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (серія ЯЯ № 047362, зареєстрований 16.11.2005 за № 23), виданий Дніпропетровському державному аграрному університету, з моменту його видачі;

- скасувати рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринської О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 64755241 від 09.09.2022: про державну реєстрацію права власності ГУ Держгеокадастру () на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0100, номер запису про право в Державному реєстрі прав: 47818024, від 05.09.2022 та припинити право власності ГУ Держгеокадастру () з одночасною зміною права власності на вказану земельну ділянку за Слобожанською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області (далі - Слобожанська селищна рада), та рішення про державну реєстрацію права користування Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету () земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0100, номер запису про право в Державному реєстрі прав: 44625091, від 20.10.2021;

- зарахувати земельну ділянку загальною площею 1 535,77 га, кадастровий номер :01:001:0100, до земель запасу сільськогосподарського призначення та визнати право комунальної власності територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради на цю земельну ділянку (кадастровий номер :01:001:0100).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2021 набуло у приватну власність нерухоме майно: тепличний комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Дніпровський район, Дніпропетровська область, що підтверджується записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 42174000 від 27.05.2021.

За місцем розташування цього комплексного об`єкта нерухомого майна сформовано та зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100, яка знаходиться в постійному користуванні Дніпровського державного аграрно-економічного університету на підставі акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 047362, зареєстрований 16.11.2005 за № 23.

06.10.2021 позивач звернувся до Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету із клопотанням (вих. № б/н) відповідно до статті 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК) про надання нотаріально засвідченої згоди на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 із постійного користування Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету для подальшої передачі її у користування ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», проте відповіді не отримав.

Позивач зазначає, що розпорядження Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-р «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному аграрному Університету» на підставі проекту, який не відповідає вимогам законодавства, є незаконним, а Дніпропетровська РДА, затверджуючи проектну документацію, діяла не на підставі та у не спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому і виданий на підставі такого розпорядження державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 047362 є недійсним.

Неправомірне користування Дніпровським державним аграрно-економічний університетом зазначеною земельною ділянкою порушує права та законні інтереси позивача.

Позивач стверджує, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100 має бути визнано в силу закону за Слобожанською селищною радою, що підлягає державній реєстрації, з метою усунення перешкод у розпорядженні комунальним майном (землею) та подальшого належного розпорядження земельною ділянкою, у тому числі на користь позивача.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 задоволено заяву Дніпропетровської обласної прокуратури № 24-ВИХ-22 від 20.01.2022 про вступ прокурора у справу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Слобожанську селищну раду та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ГУ Держгеокадастру.

24.07.2024 до суду від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача (зміну статусу ГУ Держгеокадастру з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, на відповідача), яке суд задовольнив.

Дніпровський державний аграрно-економічний університет проти позову заперечив та заявив про застосування позовної давності.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 залишено без змін.

Не погоджуючись із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, у грудні 2025 року ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, просило скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.12.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 904/8915/21 за касаційною скаргою ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК; призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.01.2026.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у грудні 2025 року Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, просив постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 904/8915/21 змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні позову ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» в редакції рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 904/8915/21 за касаційною скаргою Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК; призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.01.2026.

Дніпропетровська обласна прокуратура у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» просить залишити її без задоволення.

У відзиві на касаційну скаргу Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури позивач вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Дніпровський державний аграрно-економічний університет у відзиві на касаційну скаргу Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури просить задовольнити цю касаційну скаргу на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 904/8915/21, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

27.01.2026 ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» через систему «Електронний суд» подало клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване обставинами перебування його представника - адвоката Паніної О.В. на лікарняному з 26.01.2026, у задоволенні якого Суд відмовив.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2026 оголошено перерву в судовому засіданні до 04.02.2026.

Дніпровський державний аграрно-економічний університет, Дніпровська РДА, ГУ Держгеокадастру, Слобожанська селищна рада в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Явка в судове засідання представника сторони - це право, а не обов`язок сторони, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без її участі, якщо нез`явлення цього представника не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв зазначених учасників справи щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційних скарг по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора та ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено такі неоспорювані обставини справи:

- розпорядженням Голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному Аграрному Університету» затверджено проекту документацію із землеустрою; вилучено з користування науково-дослідного господарства «Самарський» земельну ділянку площею 1535,77 га на території Олександрівської сільської ради; надано Дніпропетровському державному аграрному університету в постійне користування земельну ділянку площею 1535,77 га, в тому числі: ріллі - 1504,29 га, пасовищ - 0,78 га, під господарськими будівлями та дворами - 3,80 га, під господарським шляхами та прогонами - 15,08 га, полезахисних лісосмуг - 11,29, інших захисних насаджень - 0,53 га за рахунок навчально-дослідного господарства «Самарський» для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, ведення сільського господарства на території Олександрівської сільської ради;

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га належить на праві постійного користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету, що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 9047362 від 16.11.2005, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 31.01.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 280967824 від 25.10.2021;

- згідно з розпорядженням голови Дніпропетровської РДА «Про вилучення земельної ділянки з постійного користування» від 14.06.2012 № 823-р. з користування Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство «Самарський» вилучено земельну ділянку загальною площею 2012,6509 га та віднесено до земель запасу державної власності на території Олександрівської сільської ради, а в подальшому частину цих земель передано в постійне користування підприємству об`єднання громадян «Добробут» ДОГО УСЗВІ МВС, в приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства та в оренду для ведення фермерського господарства;

- постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2011 у справі № 5005/3388/2011 Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство «Самарський» визнано банкрутом, а ухвалою цього ж суду від 17.11.2016, у тому числі, затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Державного підприємства навчально-дослідного господарства «Самарський», ліквідовано юридичну особу банкрута і припинено провадження у справі;

- у межах справи про банкрутство Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство «Самарський» суд в ухвалі від 17.11.2016 зазначив про наявність в архіві КПДР «БТІ» інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна, що належать банкруту, зокрема Тепличний комплекс: с Олександрівка, АДРЕСА_1; за матеріалами інвентаризаційної архівної справи № 23308, вперше інвентаризація тепличного комплексу проводилась за заявою ліквідатора станом на 08.06.2012, в комплекс були об`єднані об`єкти різних років введення в експлуатацію, теплиці, включені до складу комплексу, створені з металевого каркасу та плівки, введені в експлуатацію в 2011 році;

- у процесі ліквідаційної процедури 17.01.2013 проведено біржові торги з продажу майна Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство «Самарський», на які було виставлено майно, у тому «Тепличний комплекс» (лот № 4); у протоколі № 4 проведення відкритих біржових торгів з купівлі-продажу майна, яке належить банкруту, зазначено, що предметом торгів є лот № 4: тепличний комплекс який складається із будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; покупець: громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 09.07.1998 Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; будь-якого посилання на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100 документи з продажу майна не містять;

- 27.05.2021 між ОСОБА_2 та ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: тепличного комплексу, у пункті 1.1 якого зазначено, що нерухоме майно розташоване по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100. Продавець ОСОБА_2 володіла нерухомим майном на праві приватної власності: - частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.07.2017; - частка на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05.07.2017. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М., зареєстровано в реєстрі за № 1240;

- у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 258616943 від 27.05.2021, яка здійснена на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 27.05.2021, серія та номер: 1240, зазначено, що об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці площею 48357 кв. м (4,8357 га), та зафіксовано розміри площі будівель тепличного комплексу, а саме: - будівля овочеводів, А - 183,6 кв. м; - склад мінеральних добрив, Б - 429,6 кв. м; - будівля складу, В - 26,1кв. м; - вбиральня, Г; - літній душ, Д; - вхід в погріб, Е; - навіс, Ж; - погріб, З; - будівля овочесховища, Л - 78,5 кв. м; - котельня, М - 94,7 кв. м; - теплиці, Н-Н9; - вбиральня, О; - вбиральня, П; - вбиральня, Р; - навіс, С; - оглядові колодязі, О.к-О.к1; - замощення, І.

- земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100, загальною площею 1535,77 га, є об`єктом державної власності, віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення з встановленим видом використання: «Для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства», належить на праві постійного користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету, що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, серія ЯЯ № 9047362 від 16.11.2005, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, загальною площею 1535,77 га, № 282570242 від 02.11.2021;

- 06.10.2021 ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» направило до Дніпровського державного аграрно-економічного університету лист «Про надання згоди», в якому повідомило університет, що придбане на підставі зазначеного договору нерухоме майно (тепличний комплекс), розташоване у тому числі на сформованій і зареєстрованій земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100, та просило надати згоду на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 із постійного користування університету для подальшої її передачі у його користування. Позитивного вирішення вказаного питання позивач не отримав.

- 23.12.2021 комісією Дніпровського державного аграрно-економічного університету здійснено інвентаризацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, загальною площею 1535,77 га, яка належить йому на праві постійного користування, під час якої встановлено, що на частині земельної площі розміром 2528,54 кв. м знаходяться тимчасові споруди, які облаштували сторонні особи. Ці споруди сконструйовані з металевого каркасу, обтягнутого поліетиленовою плівкою, без наявності фундаменту та стін.

ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» звернулося до суду із зазначеним позовом і за доводами позивача, набувши у власність нерухоме майно, він набув і право на передачу йому у користування земельної ділянки, на якій це майно розташовано. Позивач стверджує, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100 має бути визнано в силу закону за Слобожанською селищною радою і таке право підлягає державній реєстрації з метою усунення перешкод у розпорядженні комунальним майном (землею) та подальшого належного розпорядження земельною ділянкою, у тому числі на користь позивача.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив та мотивував таке рішення тим, що, жоден з доказів, поданих позивачем, не підтверджує юридичну єдність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 та придбаного позивачем тепличного комплексу, а тому положення статті 120 ЗК та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) у даному випадку не можуть бути застосовані. За встановлених обставин, позивач ніколи не був власником чи користувачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 і не довів у встановленому процесуальним законом порядку, яким чином порушено його реально існуючі права та інтереси, а також, яким чином задоволення заявлених позовних вимог може поновити право, яке позивач вважає порушеним.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та навів власні мотиви для відмови в позові. Зокрема, аналізуючи у сукупності план земельної ділянки із схемою розташування будівель та споруд станом на 08.06.2012, технічний звіт з виконання топографо-геодезичних вишукувань, складений ФОП Ключуком А. В., та схему розташування будівель та споруд, що є складовою технічного паспорту на тепличний комплекс станом на 10.06.2021, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:0100 розташовані теплиці Н-Н4, які входять до складу тепличного комплексу і було придбано за договором купівлі-продажу від 27.05.2021, при цьому суд відхилив доводи прокурора та відповідачів щодо недоведеності єдності частини нерухомого майна, придбаного позивачем, та спірної земельної ділянки. У контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування університету та накладається на земельну ділянку, на якій знаходиться власність позивача.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень послалося на те, зокрема, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували норми права, щодо яких відсутній висновок Верховного Суду. Так, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини 2 статті 120, п. «е» частини 1 статті 141 ЗК, статті 377 ЦК у редакції, чинній у період з 01.01.2010 по 28.10.2021, у їх правовому взаємозв`язку щодо обсягу (розміру) земельної ділянки, право на яку переходить у разі набуття права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване, від попереднього землекористувача до власника нерухомого майна та, який порядок реалізації такого права власником нерухомого майна з урахуванням положень частини 5 статті 116, статей 122, 123 ЗК, пункту 24 Розділу «Перехідні положення» ЗК, підпункту 50 пункту 4 Положення про державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 зі змінами.

Скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо способу захисту порушеного права позивача, оскільки з урахуванням обставин справи № 904/8915/21 віндикаційний позов, як спосіб захисту порушених прав позивача, який має наслідком перереєстрацію права на законного володільця, не може вважатися ефективним з огляду на зміну режиму користування земельною ділянкою.

Скаржник зауважив, що незважаючи на той факт, що спірне розпорядження прийняте за 15 років до того, як позивач набув право власності на нерухоме майно, проте таке розпорядження прийняте з порушенням закону та суперечить актам цивільного законодавства, а також порушує права позивача з огляду на те, що нинішній землекористувач заперечує проти припинення його права користування земельною ділянкою, а позивач набув право користування нею в силу закону. Таке твердження кореспондується з положеннями частини 1 статті 21 ЦК та статті 55 Конституції України.

Позивач вважає, що після припинення права постійного користування земельною ділянкою за державним підприємством, така земельна ділянка автоматично підлягає передачі в комунальну власність в силу пункту 24 Розділу X «Перехідні положення» ЗК, після чого орган місцевого самоврядування зобов`язаний передати земельну ділянку власнику нерухомого майна в порядку, передбаченому статтею 123 ЗК з дотриманням вимог частини 2 статті 134 ЗК.

За доводами позивача, суди в порушення статті 19 Конституції України, статей 122, 123 ЗК, статей 1, 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» відхилили законні та обґрунтовані аргументи позивача про порушення порядку передачі земельної ділянки в постійне користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету та надання дозволу на розробку проектної документації неуповноваженим органом, що фактично свідчить про відсутність такого дозволу та безпідставність розробки відповідного проекту та неможливість його подальшого затвердження з передачею земельної ділянки у постійне користування.

У поданій касаційній скарзі прокурор в обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції зазначив, зокрема, про безпідставно встановлені судом обставини справи, неправильні висновки та мотиви прийняття оскаржуваної постанови.

Прокурор зазначив, що суд першої інстанції на підставі встановлених обставин справи дійшов правильних висновків, що попередній власник будівель і споруд тепличного комплексу жодних дій, спрямованих на оформлення права користування або права власності на земельну ділянку під належним йому нерухомим майном, не вчинив, відповідно право власності чи право користування земельною ділянкою не набув. За відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК, 377 ЦК у частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. Жоден з доказів, наданих позивачем, не підтверджує юридичну єдність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 та придбаного позивачем тепличного комплексу, а тому положення статей 120 ЗК, 377 ЦК в даному випадку не можуть бути застосовані.

За доводами прокурора, при розгляді справи № 175/561/22 фактично не вирішувався спір по суті, а отже посилання суду апеляційної інстанції на встановлення певних обставин у справі є безпідставним та суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 28.11.2019 у справі № 820/17548/14, від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17, стосовно відмінності преюдиціальних фактів від оцінки іншим судом певних обставин.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 86, 210 ГПК та без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 (905/496/22), від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20 (щодо принципу безпосередності дослідження судових доказів) безпосередньо не дослідив наявні в матеріалах справи докази (договір купівлі-продажу від 27.05.2021, укладений між ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» та ОСОБА_2 , розпорядження Голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р) та зробив помилковий висновок про юридичну єдність державної земельної ділянки та частини нерухомого майна, належного позивачу, пославшись лише на виокремлену з контексту судових рішень у справі № 175/561/22 юридичну оцінку обставин, які не є преюдиційними.

Крім того, прокурор зауважив, що за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.05.2025 у справі № 357/7006/24, належними та допустимим доказами повного або часткового накладання однієї земельної ділянки на іншу є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Проте, за доводами прокурора, оскільки жоден з власників тепличного комплексу, у тому числі позивач, не звертався із заявою про виділення та оформлення йому у встановленому законом порядку земельної ділянки, встановити фактичний розмір земельної ділянки, зайнятої спорудами тепличного комплексу на момент відчуження тепличного комплексу та індивідуалізуючі ознаки земельної ділянки, на якій вони розташовані, а тим більше встановити факт її накладання на вже сформовану земельну ділянку, без проведення земельно-технічної експертизи не вбачається за можливе.

Дніпровським державним аграрно-економічним університетом під час розгляду справи в суді першої інстанції подавалось клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної та геодезичної експертизи. Водночас, позивач активно заперечував проти призначення зазначеної експертизи у справі. Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив (припустив) факт часткового накладення земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно - тепличний комплекс належний ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» на праві власності, на державну земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100, яка перебуває у постійному користуванні Дніпровського аграрно- економічного університету, на підставі неналежних та недопустимих доказів.

Також прокурор у касаційній скарзі послався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16- ц, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, стосовно того, що встановлена судом відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, та доводів і вимог касаційних скарг, виходить із такого.

У статті 4 ГПК передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У статті 2 ГПК закріплено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, завданням господарського судочинства є ефективний захист саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів. Такий захист можливий за умови, що права чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують господарське законодавство для такого захисту.

Таким чином, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК).

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Отже, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28).

Так само підставою для відмови у позові є відсутність у позивача того права чи законного інтересу, про який він стверджує.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Таким чином, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 та пункті 8.10 постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).

Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення (схожий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у пункті 80 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22).

У справі, що розглядається, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» доводить своє право на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0100, і предметом поданого ним позову є вимоги:

- про визнання недійсним (незаконним) розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному Аграрному університету» з моменту його прийняття;

- про визнання недійсним (незаконним) державного акта на право постійного користування земельною ділянкою (серія ЯЯ № 047362, зареєстрованого 16.11.2005 за № 23), виданого Дніпропетровському державному аграрному університету, з моменту його видачі;

- про скасування рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринської О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 64755241 від 09.09.2022: про державну реєстрацію права власності ГУ Держгеокадастру () на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0100, номер запису про право в Державному реєстрі прав: 47818024, від 05.09.2022 та припинення право власності ГУ Держгеокадастру () з одночасною зміною права власності на вказану земельну ділянку за Слобожанською селищною радою, та рішення про державну реєстрацію права користування Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету () земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0100, номер запису про право в Державному реєстрі прав: 44625091, від 20.10.2021;

- про зарахування земельної ділянки загальною площею 1 535,77 га, кадастровий номер :01:001:0100, до земель запасу сільськогосподарського призначення та визнання права комунальної власності територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради на цю земельну ділянку (кадастровий номер :01:001:0100).

Щодо визнання недійсним розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному Аграрному університету» та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою (серія ЯЯ № 047362, зареєстрованого 16.11.2005 за № 23), виданого Дніпропетровському державному аграрному університету.

Судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається установлено, що розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р вичерпало свою дію виконанням (на підставі розпорядження РДА видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою), тому визнання цього розпорядження недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).

Щодо вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій установлено, що ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» придбало тепличний комплекс, розташований по АДРЕСА_1, село Олександрівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область, на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2021, тобто набагато пізніше (15 років потому), ніж було прийнято оспорювані розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 21.09.2005 № 741-Р та виданий Дніпропетровському державному аграрному університету державний акт серії ЯЯ № 047362, зареєстрований 16.11.2005 за № 23, отже суб`єктивні права та інтереси позивача не могли бути порушені на момент прийняття цього розпорядження та видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та не встановлювали для позивача жодних обов`язків.

Крім того, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ГУ Держгеокадастру на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0100, та припинення право власності ГУ Держгеокадастру з одночасною зміною права власності на вказану земельну ділянку за Слобожанською селищною радою, та рішення про державну реєстрацію права користування Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0100, та про зарахування земельної ділянки загальною площею 1 535,77 га, кадастровий номер :01:001:0100, до земель запасу сільськогосподарського призначення та визнання права комунальної власності територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради на зазначену земельну ділянку, фактично заявлені в інтересах територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради.

Статтею 2 ЦК передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини 1 статті 169 ЦК територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 172 ЦК територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не було встановлено будь-яких обставин, за якими орган місцевого самоврядування уповноважував ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» діяти від його імені у спірних правовідносинах.

Водночас необхідно зазначити, що Слобожанська селищна рада не є позивачем у справі, а залучена до участі у цій справі як третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору.

Разом із тим судами попередніх інстанцій установлено, що перелічені позивачем реєстраційні дії вчинені державним реєстратором відповідно до рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2022 у справі № 904/504/22, яке набрало законної сили та яким скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, проведену 20.10.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. за Дніпровською районною державною адміністрацією (), з одночасною зміною права власності на цю земельну ділянку за ГУ Держгеокадастру ().

Водночас, за встановлених судами обставин, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2021 у справі № 904/5985/20, яке набрало законної сили, було відмовлено Слобожанській селищній раді у задоволенні позовних вимог до Дніпровського державного аграрно-економічного університету та Дніпровської РДА про визнання недійсним розпорядження голови Дніпропетровської РДА «Про передачу земельної ділянки в постійне користування Державному Аграрному Університету» від 21.09.2005 № 741-Р та скасування Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 16.11.2005 (серія ЯЯ 047362), стосовно земельної ділянки, розташованої на території Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер: :1000:01:001:0100.

Таким чином, за встановлених у справі обставин, вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ГУ Держгеокадастру на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0100, та припинення право власності ГУ Держгеокадастру з одночасною зміною права власності на вказану земельну ділянку за Слобожанською селищною радою, а також про зарахування земельної ділянки загальною площею 1 535,77 га, кадастровий номер :01:001:0100, до земель запасу сільськогосподарського призначення та визнання права комунальної власності територіальної громади в особі Слобожанської селищної ради, заявлено неналежним позивачем, тобто особою, якій не належить право вимоги у таких правовідносинах, що є самостійною підставою для відмови в позові.

З огляду на наведене, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом із тим, за встановлених обставин того, що позивач, заявивши декілька позовних вимог, не довів наявності у нього порушеного права чи законного інтересу, обрав неналежний спосіб захисту, пред`явив вимоги без наявності підстав для представництва інтересів іншої особи, суди попередніх інстанцій мали відмовити в задоволенні таких вимог саме з цих підстав. Тому висновки судів попередніх інстанцій щодо суті пред`явлених позовних вимог та обставин, якими ці вимоги обґрунтовані, є передчасними.

Оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», так само як і обрання неналежного (неефективного) способу захисту є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, доводи, викладені у касаційній скарзі позивача, з урахуванням тих доводів, які стосуються суті спору, Верховний Суд до уваги не бере.

З огляду на вищевикладене, Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування приписів частини 2 статті 120, п. «е» частини 1 статті 141 ЗК, статті 377 ЦК у редакції, чинній у період з 01.01.2010 по 28.10.2021, з урахуванням положень частини 5 статті 116, статей 122, 123 ЗК, пункту 24 Розділу «Перехідні положення» ЗК, підпункту 50 пункту 4 Положення про державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 зі змінами, у подібних правовідносинах, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову виключно у зв`язку з відсутністю порушення його прав та законних інтересів.

Доводи касаційної скарги прокурора стосуються процесу доказування, оцінки доказів судом та фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, проте відповідно до норм статті 300 ГПК зазначене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Зазначені вище підстави для відмови в позові виключають необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам наведеним прокурором у касаційній скарзі.

У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції також відхиляє як передчасні зазначені на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, доводи прокурора щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм процесуального права, викладених у наведених прокурором постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного вище, а також того, що суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції, то за наслідками розгляду касаційних скарг ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» та Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення постанови суду апеляційної інстанції без змін з мотивів, наведених у цій постанові.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» та Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 904/8915/21 залишити без змін з мотивів, наведених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко