ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 925/405/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

прокуратури - Єреп В.В. (Офіс Генерального прокурора)

позивача 1 - не з`явилися

позивача 2 - не з`явилися

відповідача 1 - не з`явилися

відповідача 2 - не з`явилися

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явилися

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.08.2024 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2024

за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:

Північного офісу Держаудитслужби;

Черкаської міської ради

до: Комунального підприємства "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради; Кєзікова Артема Юрійовича

про визнання недійсним договору поставки від 04.06.2018 № 1049 та стягнення 170 000 грн,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Заступником керівника Черкаської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба, позивач 1) та Черкаської міської ради (далі - Рада, позивач 2) заявлено позов з вимогами про визнання недійсним договору поставки від 04.06.2018 № 1049, укладеного між Комунальним підприємством "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради (далі - КП "Черкасиводоканал", відповідач 1) та фізичною особою - підприємцем Кєзіковим Артемом Юрійовичем (далі - ФОП Кєзіков А.Ю., відповідач 2 ) за результатами відкритих торгів № UA-2018-04-26-001860-а та про стягнення з ФОП Кєзікова А.Ю. на користь КП "Черкасиводоканал" 170 000 грн, а з КП "Черкасиводоканал" прокурор просить одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 170 000 грн стягнути в дохід держави.

1.2. Позов обґрунтовано встановленими Антимонопольним комітетом України порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції у діях, в т.ч., ФОП Кєзікова А.Ю. при участі у процедурах закупівлі.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 30.08.2024 (Спаських Н.М.) у позові відмовлено повністю.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 (Андрієнко В.В., Буравльов С.І., Шапран В.В.) рішення Господарського суду Черкаської області від 30.08.2024 залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Прокурор у касаційній скарзі, з посиланням на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції; ухвалити у справі № 925/405/24 нове рішення, яким задовольнити позов.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.2. На обґрунтування касаційної скарги, із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (статей 2, 86, 236 ГПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 203, 215, 228 ЦК України, статті 6, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статті 3, 36 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції, що була чинною на дату проведення торгів), без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 15.12.2021 у справі № 922/2645/20, від 24.04.2024 у справі № 922/3322/20, від 27.05.2021 у справі № 903/23/19, від 10.06.2021 у справі № 910/114/19.

4.3. Крім того, прокурор звертає увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, які на думку скаржника також підлягають врахуванню та застосуванню.

5. Доводи інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу Рада просить Суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, посилаючись, зокрема, на дотримання судами норм матеріального та процесуального права.

5.2. КП "Черкасиводоканал" у своєму відзиві на касаційну скаргу звертає увагу на те, що висновки, на які посилається скаржник не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у цій справі та зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. КП "Черкасиводоканал" (замовник) у системі публічних закупівель Ргоzorro 26.04.2018 розміщено оголошення на проведення відкритих торгів № UА-2018-04-26-001860-а із закупівлі товарів - сталі листової.

6.2. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 213 400 грн.

6.3. За доводами замовника закупівлі, КП "Черкасиводоканал", переможець аукціону мав бути обраний за принципом найнижчої запропонованої ціни. Аукціон відбувся 14.05.2018 року.

Остаточні цінові пропозиції суб`єктів господарювання, що взяли участь у вказаних відкритих торгах, були наступними:

ТОВ "Компанія "Металбуд" - 169 999,00 грн;

ФОП Кєзіков Артем Юрійович - 170 000,00 грн;

ТОВ "Три-А-Плюс" - 175 000,00 грн;

ТОВ Фірма "Теремок" - 188 240,00 грн.

6.4. Рішенням тендерного комітету замовника, оформленого протоколом від 16.05.2018 № 55, пропозицію учасника ТОВ "Компанія "Металбуд" відхилено на підставі пункту 4 частини першої статті 30 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки тендерна пропозиція цього учасника не відповідала умовам тендерної документації.

6.5. Рішенням тендерного комітету замовника, оформленого протоколом від 21.05.2018 № 57, ФОП Кєзікова А.Ю., як учасника з наступною найменшою ціновою пропозицією, визначено переможцем відкритих торгів № UА-2018-04-26-001860-а та повідомлено останньому про намір укласти з ним договір.

6.6. За наслідками проведення аукціону між КП "Черкасиводоканал" та ФОП Кєзіков Артем Юрійович укладено спірний договір від 04.06.2018 № 1049, який станом на час розгляду спору виконано повністю обома його сторонами і оприлюднений Звіт про виконання Договору.

6.7. За умовами спірного Договору Постачальник ФОП Кєзіков А.Ю. зобов`язався поставити на користь замовника КП "Черкасиводоканал" сталь листову, вартістю 170 000 грн з ПДВ.

6.8. Поставка товару має відбутися протягом 21 календарного дня з моменту отримання від Замовника 100% передоплати (п. 2.1 та 4.2).

6.9. Представниками Черкаської міської ради та першого відповідача КП "Черкасиводоканал" не заперечено достовірність наявних у справі первинних документів на поставку та оплату сталі листової.

6.10. Між сторонами спірного договору відсутній спір з приводу якості та кількості поставки чи проведеного розрахунку.

6.11. В основу Рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.09.2023 № 60-121-р/к у справі № 111/60/113-рп/к.21 покладено доводи про виявлені обставини, які засвідчують характерні спільні особливості оформлення та подання ТОВ "ТРИ-А- ПЛЮС" та ФОП Кєзіков А.Ю. своїх тендерних пропозицій для участі в аукціоні, а саме:

1) використання однієї ІР-адреси під час участі в торгах;

2) використання спільних ІР-адрес під час подання податкової (фінансової) звітності;

3) використання вказаними суб`єктами спільних засобів зв`язку, електронної поштової скриньки та керування рахунками в банку одним із суб`єктів;

4) наявність між суб`єктами господарських відносин;

5) спільні властивості файлів пропозицій суб`єктів;

6) синхронність дій суб`єктів у часі.

6.12. На переконання Адміністративної колегії АМК синхронність дій у часі під час входу до електронних поштових скриньок та створення файлів тендерної документації вказує на системні погоджені дії вказаних суб`єктів під час здійснення господарської діяльності у період їх участі у Процедурі закупівлі, що свідчить про обмін інформацією між ними та узгодженість дій.

6.13. Позивач стверджує, що вказані факти в сукупності свідчать про те, що на всіх стадіях підготовки пропозицій конкурсних торгів для участі у процедурі закупівлі №UА-2018-04-26-001860-а ФОП Кєзіков А. Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" були обізнані щодо участі кожного з них у зазначених торгах, та під час підготовки документів для участі у процедурі закупівлі діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель за Законом України "Про публічні закупівлі".

6.14. Адміністративною колегією відділення встановлено, що поведінка ФОП Кєзіков А. Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" становить антиконкурентні узгоджені дії, які призводять до спотворення результатів торгів.

6.15. Рішенням АМК визначено, що ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" та фізична особа-підприємець Кєзіков Артем Юрійович вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених між собою дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у тендерній процедурі закупівлі "Сталь листова г/к 10 мм за 25 мм" (ДК 021:20-4 Конструкційні матеріали), яка проводилась КП "Черкасиводоканал", ідентифікатор закупівлі в системі - № UА-2018-04-26-001860-а.

6.16. За порушення законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" на ТОВ "Три-А-Плюс" накладено штраф у розмірі 68 000,00 грн.

6.17. У пункті 84 Рішення АМК вказано, що оскільки на час прийняття рішення ФОП Кєзіков А.Ю. вже припинив свою господарську діяльність, то він у розумінні статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не є суб`єктом господарювання та на нього не може бути накладено штраф відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

6.18. Рішення Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення АМК від 20.09.2023 не було оскаржено зі сторони ФОП Кєзікова А.Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС".

6.19. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про те, що прокурором не доведено правомірність визнання недійсним договору, як результату проведення аукціону за участі чотирьох учасників, якщо лише два з них брали участь в аукціоні на підставі домовленості про узгодженість своїх дій, але це не перебуває ні в якому причинно-наслідковому зв`язку впливу на результати аукціону, в якому переможцем визнано іншу самостійно діючу особу-учасника аукціону. Таким чином, зібраними у справі доказами суду не доведено спотворення зі сторони ФОП Кєзіков А.Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" результатів аукціону 14.05.2018, в якому першочергово за найменшою ціновою пропозицію обрано переможцем іншу особу.

6.20. Господарський суд першої інстанції зазначив про те, що за обставинами цього конкретного спору не узгоджені між собою дії на спотворення торгів ФОП Кєзікова А.Ю. з ТОВ "Три-А-Плюс" призвели до перемоги в аукціоні другого відповідача, а виключно правомірні та незалежні від жодного учасника дії КП "Черкасиводоканал" - тендерний комітет якого відхилив документи первісного переможця аукціону і оголосив переможцем ФОП Кєзікова А.Ю. В цьому випадку, в ході проведення аукціону прямий протиправний вплив ФОП Кєзікова А.Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" на проміжний (щодо ТОВ "Компанія "Металбуд") та на остаточний (щодо себе) результат аукціону належними і допустимими доказами не доведено. З цих підстав прокурор не довів правомірність позовних вимог, наявність підстав, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, укладеного за результатами аукціону, тому в позові слід відмовити повністю.

6.21. Колегія суддів апеляційного господарського суду погодилася з висновком місцевого господарського суду про те, що прокурором не надано суду доказів наявності підстав, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, укладеного за результатами аукціону, а тому в позові в частині визнання недійсним договору поставки від 04.06.2018 № 1049, укладеним між КП "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради та ФОП Кєзіковим Артемом Юрійовичем за результатами відкритих торгів № UA-2018-04-26-001860-а, належить відмовити.

6.22. Суд апеляційної інстанції також зазначив про те, що позовні вимоги в частині стягнення з ФОП Кєзікова Артема Юрійовича на користь КП "Черкасиводоканал" 170 000 грн та стягнення 170 000 грн з КП "Черкасиводоканал" в дохід держави мають похідний характер від основної вимоги про визнання недійсним договору поставки від 04.06.2018 № 1049, з огляду на встановлену судом відсутність підстав для задоволення основної позовної вимоги, суд відмовив також у задоволенні вищевказаних похідних вимог як необґрунтованих.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 21.01.2025 у цій справі зупинив касаційне провадження до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.

7.2. Ухвалою від 14.01.2026 Верховний Суд поновив касаційне провадження та призначив розгляд касаційної скарги на 03.03.2026.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.5. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

7.6. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

7.7. Прокуратура 03.03.2026 звернулася до Суду з клопотанням про зупинення касаційного провадження у справі № 925/405/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23.

7.8. У судовому засіданні 03.03.2026 Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, враховуючи те, що у відкритому доступі ЄДРСР відсутня інформація, як щодо наявності ухвали Касаційного господарського суду із викладенням мотивів про передачу справи № 910/20111/23 у порядку частини п`ятої статті 302 ГПК України на розгляд Великої Палати Верховного Суду, так і інформація щодо ухвали про прийняття означеної справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів >правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.7. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

8.9. Скаржник, оскаржуючи судові рішення попередніх інстанцій, з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що означені у розділі 4 цієї постанови.

8.10. Предметом розгляду у цій справі є:

- визнання недійсним договору поставки товару від 04.06.2018 № 1049, укладеного КП "Черкасиводоканал" і ФОП Кєзіковим А.Ю.;

- стягнення з ФОП Кєзікова А.Ю. на користь КП "Черкасиводоканал" 170 000 грн, а з КП "Черкасиводоканал" одержані за рішенням суду 170 000 грн стягнення в дохід держави.

8.11. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір від 04.06.2018 № 1049 укладений за наслідками відкритих торгів UA-2018-04-26-001860-a, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, а саме: ФОП Кєзіковим А.Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС", а тому цей договір є таким, що суперечать інтересам держави з умислу однієї сторони - ФОП Кєзікова А.Ю., та в силу вимог частини третьої статті 228 ЦК України підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його укладення не було дотримано принципу добросовісної конкуренції серед учасників, а переможця торгів було визначено не в результаті конкурентного відбору.

8.12. Вимога про стягнення коштів у сумі 170 000 грн з Кєзікова А.Ю. на користь КП "Черкасиводоканал", а з останнього - стягнення отриманих за рішенням суду коштів на користь держави, заявлена прокурором з урахуванням положень частини третьої статті 228 ЦК України.

8.13. Предметом розгляду у справі № 918/1043/21 було визнання недійсним договору та стягнення 199 850,40 грн. Позов мотивовано тим, що Ліцей не був обізнаний з реальною вартістю товару за Договором та купив його у Підприємства за ціною, яка значно перевищує таку вартість. Водночас Підприємство не могло не знати про реальну вартість товару за Договором, а тому з метою отримання надприбутку навмисно ввело Ліцей в оману. Оскільки товар за Договором був придбаний за державні кошти, зазначений правочин суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку із чим має бути визнаний недійсним, а сплачені за ним кошти стягнуті з Підприємства.

8.14. Предметом розгляду у справі № 922/2645/20 було визнання недійсним договору. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що при укладенні договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами не були додержані вимоги щодо відповідності правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства (частина перша статті 203, частина третя статті 228 ЦК України), оскільки рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2018 визнано, що Товариство з іншим учасником аукціону вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пункту 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результату аукціону.

8.15. Предметом розгляду у справі № 922/3322/20 було визнання незаконним та скасування протоколу проведення аукціону, визнання недійсним договору купівлі-продажу, спеціального дозволу на користування надрами та угоди про умови користування надрами.

8.16. Предметом розгляду у справі № 903/23/19 було визнання недійсним та скасування рішення. Позов мотивовано тим, що відповідач в оскаржуваному рішенні неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не довів обставини, які мають значення для справи, не довів антиконкурентної узгодженої поведінки позивача, не зазначив докази, які підтверджують негативний вплив на стан конкуренції на ринку у вигляді настання певних негативних наслідків для інших суб`єктів господарювання.

8.17. Предметом розгляду у справі № 910/114/19 було визнання недійсним договору від 02.06.2016 №37-16 про закупівлю.

8.18. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.19. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.20. Як убачається зі змісту касаційної скарги, скаржник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статей 3, 36 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 6, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статей 203, 215, 228 ЦК України та статей 2, 86, 236 ГПК України.

8.21. В контексті вказаних доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.

8.22. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

8.23. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

8.24. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.

8.25. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

8.26. Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

8.27. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

8.28. За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

8.29. Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.

8.30. У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

8.31. Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).

8.32. Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

8.33. Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

8.34. Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

8.35. Верховний Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.

8.36. Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

8.37. Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18.

8.38. Верховний Суд виходить з того, що згідно з положеннями частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

8.39. Разом з тим, слід зазначити, що касаційне провадженням у цій справі було зупинено до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23, оскільки скаржник зауважував на врахуванні висновків, які викладені в постанові Верховного Суду від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, від яких колегія суддів у справі № 922/3456/23 вважала за необхідне відступити.

8.40. Так, у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

"Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч.3 ст.228 ЦК

61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП "Харківзеленбуд", оформленого протоколом від 13.11.2019 №338, та Договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП "ЛСВ "Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" - в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).

62. СКП "Харківзеленбуд" у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону "Про захист економічної конкуренції", зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст.52 Закону "Про захист економічної конкуренції") та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п.4 ч.1 ст.17 Закону "Про публічні закупівлі"), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП "ЛСВ Моноліт" кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.

63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.

64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).

Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК

66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).

68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).

69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.

70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.

71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.

72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:

- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;

- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;

- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;

- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;

- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.

73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.

Щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції

74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.

75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення";

" 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.

91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.

А. Щодо винної особи

92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.

93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.

96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

97. У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).

98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).

99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави";

"103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).

104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч.3 ст.228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст.208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.

105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:

При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).

Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Б. Щодо добросовісної сторони правочину

106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП "Харківзеленбуд").

107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.

108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.

109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.

110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").

111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").

112. СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.

113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова".

8.41. Колегія суддів з огляду на положення частини четвертої статті 236 ГПК України враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову.

8.42. У справі, що розглядається, як на доказ, прокурор покликався на рішення АМК. Суди попередніх інстанцій зазначили, що узгоджені антиконкурентні дії на аукціоні можуть бути реалізовані лише якщо в аукціоні беруть участь всього два учасника за домовленістю між собою. За умови участі в аукціоні трьох і більше учасників, які не узгоджують між собою дії, результат може бути непередбачуваним, або вже будь-який учасник самостійно, прорахувавши поведінку конкурентів, їх ціни, може легально подати найнижчу цінову пропозицію для перемоги. За висновком суду ФОП Кєзіков А.Ю. став переможцем аукціону лише технічно, як другий учасник із найнижчою ціновою пропозицією, що є очевидним та правомірним наслідком вибуття з аукціону першого переможця - ТОВ "Компанія "Металбуд". Суд вказав, на недоведеність прокурором прямого протиправного впливу ФОП Кєзікова А.Ю. та ТОВ "ТРИ-А-ПЛЮС" у ході проведення аукціону на проміжний (щодо ТОВ "Компанія "Металбуд") та на остаточний (щодо ФОП Кєзікова А.Ю.) результати аукціону. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним.

8.43. Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

8.44. Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову у цій справі в цілому є правильним, а тому підлягають залишенню без змін, втім з мотивів, викладених у цій постанові, адже прокурор не довів необхідних елементів, які підлягають доведенню в цьому спорі.

8.45. Доводи, викладені у відзивах, беруться до уваги Касаційним господарським судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

8.46. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.47. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" тау справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до частини першої статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

9.3. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 311 ГПК України).

9.4. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій - без змін, з мотивів, викладених у цій постанові.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.08.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі № 925/405/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.08.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 у справі № 925/405/24 залишити без змін з мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова