РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.02.2026Справа № 910/16083/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у закритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ», м.Київ

про стягнення 15 073 905 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: Левченко І.В.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ» про стягнення пені в сумі 6 055 329,60 грн та шрафу в розмірі 9 018 576 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою від 26.12.2025 судом було відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.01.2026.

У позові позивачем було заявлено клопотання про здійснення розгляду у закритому судовому засіданні. В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначає, що матеріали справи містять інформацію по товари військового призначення, а відкритий судовий розгляд справи може мати наслідком завдання шкоди інтересам національної безпеки та оборони України внаслідок відображення службової інформації з обмеженим доступом в оприлюдненому судовому рішенні.

У судовому засіданні 28.01.2025 позивачем означену заяву було підтримано.

28.01.2026 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.2026.

Ухвалою від 28.01.2025 постановлено розгляд справи здійснювати у закритому судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні 25.02.2026 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 25.02.2026, як і в попереднє засідання, не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом доставлення ухвали від 28.01.2026 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ».

З огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 25.02.2026.

Одночасно, суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 25.02.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2025 між Державним підприємством Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ» (виконавець) було укладено державний контракт №24-902-VDK-25 на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони, за умовами п.1.1 Виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації Товарів (Додаток 1 до Контракту) (Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар в строки та на умовах, визначених цим Контрактом. Комплектність Товару наведено в Додатку 2 до Контракту.

У п.2.1 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 вказано, що Вартість (ціна) Товару за цим Контрактом на момент його підписання зафіксована Сторонами в Специфікації на підставі пропозиції, сформованої Виконавцем відповідно до вимог законодавства.

Загальна вартість (ціна) Товару за цим Контрактом становить 128 836 800 згідно Специфікації Товарів (Додаток 1 до Контракту).

Сторони визнають та підтверджують, що згідно з підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України операції з постачання Товару за цим Контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за цим Контрактом за загальним фондом КПКВК 2101150/11 у 2025 році становить 128 836 800,00 (п.п.2.1, 2.4 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025).

У п.2.9 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 вказано, що оплата Замовником поставленого Товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця по факту поставки Товару впродовж 15 (п`ятнадцяти) робочих днів шляхом подання платіжної інструкції до ДКСУ, а у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування - протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його надходження. Оплата здійснюється на підставі належним чином оформленого Виконавцем рахунку на оплату (із обов`язковим зазначенням посади підписантів та розшифрування їх підписів, шляхом зазначення прізвища та ініціалів), до якого додається підписаний Сторонами Акт приймання-передачі Товару за Контрактом, (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунку Замовника).

Пунктами 3.2, 3.3 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 визначено, що отримувачем Товару є військове формування, яке створене відповідно до чинного законодавства України, якому передано Товар відповідно до Акту приймання-передачі Товарів оборонного призначення за Контрактом та видаткової накладної. Отримувач Товару визначається державним замовником. Товар поставляється Виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження Отримувача, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року. Точне місце поставки буде повідомлено Замовником Виконавцю не менше ніж за 2 (два) робочих дні до планової дати поставки Товару, водночас Замовник повідомляє Виконавця про наявність або відсутність зауважень щодо змісту заповненого проекту Акту приймання-передачі Товарів для потреб безпеки та оборони. Сторони погодили, що Товар може поставлятися партіями. Розмір кожної партії Виконавець погоджує завчасно із Замовником до початку відвантаження. Дострокове відвантаження Товару допускається виключно за письмовим погодженням Замовника. Про дату відвантаження Товару Виконавець повідомляє Замовника офіційним листом за 10 (десять) робочих днів до запланованої дати відвантаження. Датою отримання відповідного повідомлення Замовником є дата реєстрації вхідного документа. Разом з повідомленням про готовність до відвантаження, Виконавець надає Замовнику заповнений проект Акту приймання-передачі Товарів для потреб безпеки та оборони для перевірки зазначених в ньому відомостей. Відвантаження Товару здійснюється виключно після погодження строку відвантаження та місця відвантаження Замовником.

Згідно п.3.4 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки Товару є дата закінчення приймання-передачі Товару, яка зазначається у видатковій накладній. Акт приймання-передачі Товарів для потреб безпеки та оборони та видаткова накладна складається Виконавцем в 5 (п`яти) примірниках. Виконавець зобов`язаний не пізніше 2 (двох) робочих днів з дати підписання між Виконавцем та отримувачем передати 4 (чотири) примірники такого акту та 1 (один) примірник додатків до нього Замовнику.

Замовник протягом 2 (двох) робочих днів з дня надходження підписаного з боку Виконавця та отримувача Акту приймання-передачі Товару до Замовника, у разі відсутності розбіжностей за результатами їх звірки з видатковою накладною, підписує та протягом 2 (двох) робочих днів із дати підписання повертає належні примірники Акту приймання-передачі Товару Виконавцю (1 (один) примірник) та отримувачу (2 (два) примірники).

Пунктом 3.5 контракту визначено, що право власності, ризики втрат від випадкового знищення та пошкодження, контроль над Товаром переходять від Виконавця безпосередньо до отримувача в день підписання Виконавцем та уповноваженим представником отримувача видаткової накладної (Додаток 4 до цього Контракту), яка виписується Виконавцем безпосередньо на отримувача.

Видаткова накладна, Акт приймання-передачі Товарів для потреб безпеки та оборони та/або інший документ, який підтверджує факт передачі Товару Виконавцем, в обов`язковому порядку має містити код УКТЗЕД для кожного найменування Товару.

Виконавець зобов`язаний поставити Товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеному в Специфікації (Додаток 1) (п.4.1 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025).

Згідно п.7.2 контракту у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Пунктом 12.2 контракту визначено, що одностороння відмова, припинення зобов`язань та розірвання цього Контракту з боку Замовника вчиняється з повідомленням про це Виконавця у разі: порушення Виконавцем умов розділів 4-7 цього Контракту та/або істотне порушення Виконавцем своїх зобов`язань за цим Контрактом; прийняття судового рішення про визнання Виконавця банкрутом; недотримання Виконавцем умов санкційних застережень, передбачених розділом 10 цього Контракту; існування обставин, передбачених п. 13.10 цього Контракту. Цей Контракт вважається розірваним в односторонньому порядку з наступного календарного дня після направлення Замовником повідомлення Виконавцю про розірвання Контракту, а сума попередньої оплати за недопоставлений Товар, перерахована Замовником Виконавцю, підлягає поверненню на рахунок Замовника протягом 3 (трьох) календарних днів від дати направлення Замовником повідомлення Виконавцю про розірвання Контракту.

Як свідчать матеріли справи, у додатку №1 до контракту сторонами затверджено специфікацію, згідно змісту якої виконавець зобов`язався поставити замовнику товар у строк до 30.09.2025 на загальну суму 64 418 400 грн (400 комплектів) та до 20.10.2025 на суму 64 418 400 грн. (400 комплектів).

Проте, як вказує позивач, відповідачем у строки визначені умовами контракту товар поставлено не було, що стало підставою для направлення 20.11.2025 повідомлення про розірвання контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025. На підтвердження направлення вказаного повідомлення до матеріалів справи надано опис вкладення у цінний лист, поштову накладну №587 та фіскальний чек.

З огляду на порушення відповідачем строків поставки товару за контрактом, на підставі п.7.2 позивач нарахував пеню в сумі 6 055 329,60 грн та шраф в розмірі 9 018 576 грн та звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з такого.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій позивачем, насамперед, повинно бути доведено суду факт виникнення порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, зокрема, строків поставки товару за контрактом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У ст.663 Цивільного кодексу України вказано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ на визначених договором умовах і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

В розрізі питання обов`язку постачальника дослідженню підлягає його виконання саме на визначених умовами договору умовах.

Як вказувалось, судом згідно п.3.4 контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки Товару є дата закінчення приймання-передачі Товару, яка зазначається у видатковій накладній. Акт приймання-передачі Товарів для потреб безпеки та оборони та видаткова накладна складається Виконавцем в 5 (п`яти) примірниках. Виконавець зобов`язаний не пізніше 2 (двох) робочих днів з дати підписання між Виконавцем та отримувачем передати 4 (чотири) примірники такого акту та 1 (один) примірник додатків до нього Замовнику.

У додатку №1 до контракту сторонами затверджено специфікацію, згідно змісту якої виконавець зобов`язався поставити замовнику товар у строк до 30.09.2025 на загальну суму 64 418 400 грн (400 комплектів) та до 20.10.2025 на суму 64 418 400 грн. (400 комплектів).

Тобто, з наведеного полягає. Що строк поставки товару за контрактом настав.

Проте, як вказує позивач, відповідачем у строки визначені умовами контракту товар поставлено не було.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Проте, всупереч наведеного, відповідачем доказів дотримання строків поставки товару за контрактом суду не надано.

Отже, у відповідності до п.7.2 контракту у замовника виникло право на застосування до відповідача заходів відповідальності у формі пені та штрафу.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем штрафу, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Одночасно, щодо періоду нарахування пені, суд зазначає таке.

Пунктом 12.2 контракту визначено, що одностороння відмова, припинення зобов`язань та розірвання цього Контракту з боку Замовника вчиняється з повідомленням про це Виконавця у разі: порушення Виконавцем умов розділів 4-7 цього Контракту та/або істотне порушення Виконавцем своїх зобов`язань за цим Контрактом; прийняття судового рішення про визнання Виконавця банкрутом; недотримання Виконавцем умов санкційних застережень, передбачених розділом 10 цього Контракту; існування обставин, передбачених п. 13.10 цього Контракту. Цей Контракт вважається розірваним в односторонньому порядку з наступного календарного дня після направлення Замовником повідомлення Виконавцю про розірвання Контракту, а сума попередньої оплати за недопоставлений Товар, перерахована Замовником Виконавцю, підлягає поверненню на рахунок Замовника протягом 3 (трьох) календарних днів від дати направлення Замовником повідомлення Виконавцю про розірвання Контракту.

Оскільки відповідачем у строки визначені умовами контракту товар поставлено не було, замовником було направлено 20.11.2025 повідомлення про розірвання контракту №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025. На підтвердження направлення вказаного повідомлення до матеріалів справи надано опис вкладення у цінний лист, поштову накладну №587 та фіскальний чек.

Отже, контракт №24-8902-VDK-25 від 04.09.2025 є розірваним з 21.11.2025, а отже, нарахування пені за порушення строків поставки після розірвання контракту є безпідставним.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням дострокового розірвання контракту, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є її стягнення в розмірі 5 282 308,80 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ» підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення пені в сумі 5 282 308,80 грн та шрафу в розмірі 9 018 576 грн.

Керуючись приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ» про стягнення пені в сумі 6 055 329,60 грн та шрафу в розмірі 9 018 576 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІТ» (03150, Україна, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 57 офіс 12, ) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (04074, м.Київ, вул.Автозаводська, буд.2, ) пеню в сумі 5 282 303,80 грн, штраф в сумі 9 018 576 грн та судовий збір в розмірі 171 610,62 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 26.02.2026.

Суддя В.В. Князьков