УХВАЛА

м. Київ

09.03.2026Справа № 910/2362/26

Суддя Господарського суду міста Києва Демидова М.О., розглянувши заяву Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва

про забезпечення позову у справі

за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Обслуговуючого кооперативу «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ»

про усунення перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії.

Без виклику представників сторін

В С Т А Н О В И В:

05.03.2026 Дніпровська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ» (далі - відповідач) про усунення перешкоди власнику в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії.

Разом з позовом Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту до набрання рішенням законної сили:

- на об`єкт нерухомості - гараж № 285, загальною площею 75,5 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000).

- на об`єкт нерухомості - гараж № 286, загальною площею 42,8 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000);

- заборонити ОБСЛУГОВУЮЧОМУ КООПЕРАТИВУ «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ» () та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єктів нерухомого майна - гаража № 285 загальною площею 75,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) та гаража № 286 загальною площею 42,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2, в тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказані об`єкти нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна.

- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - гараж № 285 загальною площею 75,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) та гараж № 286 загальною площею 42,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2, в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

06.03.2026 зазначену заяву передано судді Демидовій М.О. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, дійшов таких висновків.

Предметом спору у справі № 910/2362/26 є:

- скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Слобідський» на гараж №285 загальною площею 75,5 кв.м та гараж №286 загальною площею 42,8 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2, із припиненням відповідного права власності;

- закриття відповідних розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зазначених об`єктів нерухомого майна;

- зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку з кадастровим номером :66:105:0008 площею 1,3904 га по вул. Андрія Аболмасова, 2 у Дніпровському районі міста Києва, у тому числі шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна - гаражів №285 та №286;

- скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 1,3904 га з кадастровим номером :66:105:0008 у Державному земельному кадастрі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади міста Києва з кадастровим номером :66:105:0008 по вул. Андрія Аболмасова, 2 здійснено самочинне будівництво гаражів №285 та №286, право власності на які у подальшому незаконно зареєстровано за фізичною особою та передано до пайового фонду Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Слобідський».

Прокурор зазначає, що Київська міська рада не приймала рішень про передачу спірної земельної ділянки у власність чи користування, у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на землю та дозвільні документи на будівництво, у зв`язку з чим спірні об`єкти є самочинним будівництвом, а реєстраційні дії підлягають скасуванню із знесенням споруд.

З урахуванням викладеного прокурор зазначає, що відповідач має можливість розпорядитися вказаними об`єктами нерухомого майна, у тому числі відчужити їх третім особам, що у разі задоволення позову може унеможливити ефективний захист порушених прав територіальної громади міста Києва та виконання судового рішення.

Категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид цільового призначення - код 12.11: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій.

Разом з цим, відповідно до відомостей, зазначених у листі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :66:105:0008 площею 1,3904 га, розташована по вул. Андрія Аболмасова, 2 у Дніпровському районі міста Києва, належить до земель комунальної форми власності територіальної громади міста Києва.

Прокурор зазначає про те, що Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування будь-яким фізичним або юридичним особам, у тому числі Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Слобідський» та ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність у них правових підстав для забудови або використання цієї земельної ділянки.

Як встановлено з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 07.02.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на гараж № НОМЕР_1 загальною площею 75,5 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому 10.02.2023 тим самим нотаріусом зареєстровано право власності цієї особи на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 42,8 кв.м за тією ж адресою.

Відповідно до рішення загальних зборів учасників ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Слобідський» від 09.02.2023, зазначені об`єкти нерухомого майна передані ОСОБА_1 як пайовий внесок до пайового капіталу кооперативу, у зв`язку з чим право власності на гаражі було зареєстровано за вказаним кооперативом.

22.02.2023 до Державного земельного кадастру внесено відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :66:105:0008 площею 1,3904 га, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2.

Прокурор зазначає про те, що ні на момент державної реєстрації права власності на спірні гаражі, ні на момент переходу права власності до кооперативу Київською міською радою не приймались рішення щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування, а правовстановлюючі документи на землю відсутні.

Крім того, відповідно до інформації Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, документи дозвільного характеру, що надають право на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів - гаража № НОМЕР_1 та гаража № 286 - не видавались.

За таких обставин прокурор вважає, що зазначені об`єкти нерухомого майна збудовані на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України свідчить про самочинність будівництва.

При цьому прокурор звертає увагу, що на даний час право власності на спірні об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем, який має можливість вільно розпоряджатися вказаним майном, у тому числі відчужувати його третім особам.

У зв`язку з цим прокурор зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного нерухомого майна третім особам, що ускладнить або унеможливить ефективний захист прав територіальної громади міста Києва у разі задоволення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та викладені в ній доводи, суд дійшов таких висновків.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Європейським судом у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого судового рішення, що повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Відповідно до частини другої статті 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із статтею 136 Господарського процесуального кодексу України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Згідно із ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду: від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 18.12.2018 у справі №912/1616/18 і від 26.09.2019 у справі №917/751/19.

Суд враховує, що обрання належного, відповідного до предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Варто зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз змісту наведеного свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Також судом враховано, що під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд не має вдаватися до оцінки обґрунтованості позову та вірогідності його задоволення, а керується власним уявленням про те, чи може у даному випадку невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позову.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

За частиною 1 статті 337 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Отже, встановлення правового статусу нерухомого майна (самочинне/правомірне будівництво) матиме важливе значення для вирішення справи по суті, визначатиме правову долю вказаних об`єктів нерухомого майна та правомірність отримання у користування земельної ділянки, на якій розташований вказаний об`єкт будівництва.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.02.2021 у справі №643/12369/19.

Відповідачем(ами) у даних категорії спорів виступають власник(и) об`єкта нерухомого майна.

Враховуючи те, що за відповідачем на даний час зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, з правомірністю набуття якого прокурор не погоджується, виконання в майбутньому судового рішення у даній справі за умови задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач спірне нерухоме майно у власності, з яким юридично буде пов`язана і доля земельної ділянки, на якій будівля розташована.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 наголошував на тому, що можливість відповідача відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ у контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 року в справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Водночас під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про існування реальної загрози ефективному захисту та поновленню порушених чи оспорюваних прав чи інтересів заявника у разі задоволення позову без вжиття заходів забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення позову й подальші ймовірні дії відповідача з відчуження нерухомого майна унеможливлять ефективний захист порушеного права територіальної громади міста Києва без нових звернень до суду.

У той же час обраний прокурором спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно стосується предмета даного позову, є розумним, обґрунтованим та адекватним, має логічний зв`язок з предметом позову та має наслідком лише збереження існуючого становища до набрання рішенням законної сили та протягом дев`яноста днів після цього (частина 7 статті 145 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому вказаний захід забезпечення позову, за висновком суду, є співмірним із предметом позовних вимог, а накладення арешту на нерухоме майно є тимчасовим заходом, спрямований на підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу.

Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

За таких обставин, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомості, тобто заборони на право розпоряджатися цим майном, у даному випадку спрямоване на те, щоб протягом судового розгляду спору по суті суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою та забезпечив протягом розгляду справи продовження існування стану, який є предметом спору.

Заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального та ефективного захисту прав позивача, у разі задоволення позовних вимог.

На переконання суду, запропонований заявником захід забезпечення позову не призведе до порушення майнових прав відповідача та не вплине на його господарську діяльність.

За викладених обставин, враховуючи предмет та підстави позову, зміст позовних вимог, а також мету забезпечення позову, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заяви керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна - гараж №285, загальною площею 75,5 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000); гараж № 286, загальною площею 42,8 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) - до набрання рішенням законної сили.

Крім того, у поданій заяві про забезпечення позову прокурор просив суд заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно нерухомого майна; заборонити ОБСЛУГОВУЮЧОМУ КООПЕРАТИВУ «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ» () та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єктів нерухомого майна - гаража № 285 загальною площею 75,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) та гаража № 286 загальною площею 42,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2, в тому числі укладати договори купівлі-продажу або іншим способом відчужувати права на вказані об`єкти нерухомості, здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, збільшення площі, виділення частини вказаного нерухомого майна.

Оскільки судом встановлено наявність підстав для задоволення заяви прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомості, тобто заборони на право розпоряджатися майном, то, на переконання суду, вказане включає необхідність задоволення вимог прокурора щодо заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкти нерухомості та заборони ОБСЛУГОВУЮЧОМУ КООПЕРАТИВУ «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ».

Відповідно до частини 1 та 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з статтею 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З огляду на встановлені обставини, суд вбачає наявність правових підстав для часткового задоволення заяви прокурора про забезпечення позову щодо накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що є предметом даного позову.

В іншій частині - щодо заборони будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єктів нерухомого майна - заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки дана вимога не є конкретизованою (не уточнено перелік осіб та перелік дій, яких стосується забезпечення позову), а також не підтверджується жодними доказами.

Суд звертає увагу прокурора, що останній визначив стягувачем Дніпровську окружну прокуратуру міста Києва, разом з тим оскільки земельна ділянка відносилась до комунальної форми власності з кадастровим номером :66:105:0008 та прокурор виступає в інтересах держави в особі Київської міської ради, суд вважає, що стягувачем необхідно визначити Київську міську раду.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. 136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову - задовольнити частково.

2. Забезпечити позов шляхом накладення арешту до набрання рішенням суду законної силина об`єкти нерухомого майна - гараж №285, загальною площею 75,5 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000); гараж № 286, загальною площею 42,8 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000).

3. Заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь- яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - гараж № 285 загальною площею 75,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000) та гараж № 286 загальною площею 42,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андрія Аболмасова, 2, в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

4. В решті заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

5.Стягувачем за даною ухвалою є Київська міська рада (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ).

6.Боржником за даною ухвалою є Обслуговуючий кооператив «ГАРАЖНО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «СЛОБІДСЬКИЙ» (02002, м.Київ, вул. Куліша Пантелеймона, буд. 2-а, )

7. Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання в передбаченому чинним законодавством порядку до 09.03.2029.

8. Дана ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя Марія ДЕМИДОВА