ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2026 р. Справа № 911/3308/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Колесника Р.М.

суддів: Сковородіної О.М.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення сторін апеляційну скаргу Приватного підприємства «Південьтрансбуд»

на рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 (повний текст складено 30.12.2025)

у справі № 911/3308/25 (суддя - Антонова В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП з ЦІ «Пегас АтФсє»

до Приватного підприємства «Південьтрансбуд»

прo стягнення 159313,77 гривень

ВСТАНОВИВ

І. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

ТОВ «СП з ЦІ «Пегас Ат Фсє» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ПП «Південьтрансбуд» (надалі - відповідач) про стягнення 159313,77 гривень, з яких: 155451,89 гривень основний борг (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), 2164,72 гривень 3% річних та 1697,16 гривень інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договорами підряду укладеними в спрощений спосіб, відповідно до рахунків №KG-2500765 від 26.06.2025, №KG-2500817 від 02.07.2025 та №KG-2500821 від 02.07.2025 і актів надання послуг №UA2500448 від 26.06.2025, №UA2500493 від 02.07.2025 та №UA2500494 від 02.07.2025, в частині повної та своєчасної оплати виконаних робіт та отриманих послуг.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.12.2025 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з ПП «Південьтрансбуд» на користь ТОВ «СП з ЦІ «Пегас Ат Фсє» 155451,89 гривень основної заборгованості, 2164,72 гривень 3% річних. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Додатково стягнуто з відповідача на користь позивача 3002,85 гривень судового збору та 19833,87 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині суми основного боргу суд першої інстанції виходив із того, що оскільки, рахунки №KG-2500765 від 26.06.2025, №KG-2500817 від 02.07.2025 та №KG-2500821 від 02.07.2025 та акти надання послуг №UA2500448 від 26.06.2025, №UA2500493 від 02.07.2025 та №UA2500494 від 02.07.2025 містять найменування послуг та робіт, їх кількість і вартість, сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору про надання послуг та договору підряду.

Встановивши, що сторонами укладено змішаний договір, який містять елементи договору про надання послуг та договору підряду, суд першої інстанції виходив із того, що у сторін виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України та Глави 63 Цивільного кодексу України.

Оскільки результатом виконання робіт є матеріальний об`єкт - відремонтований автотранспортний засіб, суд керувався правилами ст. 837, 854 ЦК України, встановивши виникнення у відповідача обов`язку з проведення оплати виконаних робіт після їх остаточної здачі, що зафіксовано підписаними сторонами актами надання послуг №UA2500448 від 26.06.2025, №UA2500493 від 02.07.2025 та №UA2500494 від 02.07.2025 на загальну суму 254451,89 гривень.

Зважаючи на те, що відповідач лише частково виконав свої зобов`язання з оплати наданих послуг у розмірі 99000,00 гривень, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 155451, 89 гривень (254451,89 гривень-99000,00 гривень).

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд, здійснивши перевірку правильності розрахунку вказаних сум дійшов висновку, що вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 2164,72 гривень за період з 04.07.2025 по 28.10.2025 підлягають задоволенню.

Проте суд дійшов висновку, що розрахунок інфляційних втрат у розмірі 1697,16 гривень за період з липня по вересень 2025, виконаний невірно, позивачем не враховано дефляційний показник за період з липня по серпень 2025. За розрахунком суду розмір інфляції за заявлений позивачем період має від`ємне значення, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовив.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд стягнув з відповідача на користь позивача суму судового збору 3002,85 гривень та 19833,87 гривень витрат на професійну правничу допомогу, керуючись правилом про розподіл вказаних витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ІІ. Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги:

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема наступним:

- матеріали справи не містять жодної інформації (окрім тексту самої позовної заяви) щодо пропозиції виконання робіт з ремонту та обслуговування транспортного засобу (Акцепт) як і не містять жодних доказів щодо погодження всіх істотних умов договору, а саме строку оплати наданих послуг, та порядку розрахунку, без з`ясування цих обставин неможливо встановити з якого моменту у відповідача виник обов`язок щодо оплати наданих послуг, та правильної дати для розрахунку застосування штрафних санкцій;

- судом не перевірялось додержання вимог ст. 208 ЦК України, щодо письмової форми правочину. Позивачем взагалі не надано жодних доказів дотримання даної вимоги ЦК України окрім актів виконаних робіт та рахунків на їх оплату, що ставить під сумнів взагалі існування такого договору та порядок його виконання;

- відповідачем виконуються зобов`язання щодо оплати наданих послуг в порядку погодженому спрощеним договором, а саме розрахунки відбуваються в момент надходження обігових коштів, що додатково підтверджується доказами наданими позивачем (Додаток 23 - Роздруківка з екрану (листування) (1)) в якій зазначено - "Вроде б все по вашим бажанням зробили, по сумам трохи схибили, но якщо ще сьогодні дадуть то докинемо". В даній переписці йде мова саме про надходження обігових коштів якими відповідач зобов`язується розрахуватись з позивачем. Вищезазначений факт підтверджується тим, що відповідач продовжує сплату позивачу за надані послуги навіть після подання позовної заяви (крайній платіж було здійснено 30.12.2025 року).

ІІІ. Узагальнені доводи та заперечення позивача:

Заперечуючи проти доводів апелянта позивач по справі надав відзив на апеляційну скаргу, згідно якої висловив заперечення проти її задоволення.

Проте позивачем викладено прохання змінити рішення в частині суми основного боргу, стягнувши з відповідача 139395,11 гривень, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було сплачено на користь позивача в рахунок погашення основного боргу 16056,78 гривень, що не було враховано при ухваленні оскаржуваного рішення.

IV. Щодо процедури апеляційного провадження:

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2026 головуючим (суддею-доповідачем) з розгляду апеляційної скарги визначено суддю Колесника Р.М., іншими членами судової колегії є Сковородіна О.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 вищезгадану апеляційну скаргу залишено без руху. Встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Після усунення виявлених недоліків ухвалою від 06.02.2026 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/3308/25 за апеляційною скаргою ПП «Південьтрансбуд» на рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Через систему «Електронний суд» 10.02.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно із вимогами ст.269 ГПК України справа переглядається за наявними в ній доказами, і суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

V. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Позивачем виставлено відповідачу рахунок №KG-2500765 від 26.06.2025 на загальну суму 94346,03 гривень, в якому містився перелік робіт та послуг, а також запчастин, які необхідні для виконання робіт з ремонту та обслуговування.

Між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №UA2500448 від 26.06.2025 відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів на загальну суму 94346,03 гривень.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок №KG-2500817 від 02.07.2025 на загальну суму 72056,78 гривень, в якому містився перелік робіт та послуг, а також запчастин, які необхідні для виконання робіт з ремонту та обслуговування.

Між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №UA2500493 від 02.07.2025 відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів на загальну суму 72056,78 гривень.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок №KG-2500821 від 02.07.2025 на загальну суму 88049,08 гривень, в якому містився перелік робіт та послуг, а також запчастин, які необхідні для виконання робіт з ремонту та обслуговування.

Між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №UA2500494 від 02.07.2025 відповідно до якого позивач надав, а відповідач прийняв послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів на загальну суму 88049,08 гривень.

Зазначені вище акти підписані та скріплені печатками з обох сторін без зауважень чи заперечень.

Загалом, за вказаними актами позивачем виконано робіт та надано послуг відповідачу на загальну суму 254451,89 гривень.

У свою чергу, відповідачем, з посиланням на вказані вище рахунки в призначені платежу, сплачено на користь позивача 99000,00 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями №3553 від 18.07.2025 на суму 2000,00 гривень, №3554 від 18.07.2025 на суму 2000,00 гривень, №3555 від 18.07.2025 на суму 2000,00 гривень, №3634 від 28.08.2025 на суму 6000,00 гривень, №3635 від 6000,00 гривень, № 3636 від 28.08.2025 на суму 6000,00 гривень, №3687 від 25.09.2025 на суму 10000, 00 гривень, №3688 від 25.09.2025 на суму 10000,00 гривень, №3689 від 25.09.2025 на суму 10000,00 гривень та №3869 від 04.12.2025 на суму 45000,00 гривень.

З огляду на те, що відповідач не повністю розрахувався з позивачем за надані послуги та виконані роботи, позивач звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача на свою користь 155451,89 гривень основного боргу, 2164,72 гривень 3% річних та 1697,16 гривень інфляційних втрат.

Відповідач в перебігу розгляду справи проти задоволення позовних вимог не заперечував, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами укладено змішаний договір у спрощений спосіб, застосував правила правового регулювання для договорів підряду та вважав доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині суми основного боргу, а також суми 3% річних, проте відмовив у задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат з огляду на їх безпідставність.

З відзиву на апеляційну скаргу апеляційною інстанцією додатково встановлено, що відповідачем 19.12.2025 було сплачено на користь позивача 11056,78 гривень, в якості погашення заборгованості за рахунком №KG-2500817 вiд 02.07.2025, а також 30.12.2025 відповідачем було сплачено на користь позивача 5000,00 гривень, в якості погашення заборгованості за рахунком № KG-2500765 від 02.07.2025.

Зазначені обставини не були відомі суду першої інстанції станом на дату прийняття оскаржуваного судового рішення та, відповідно, не були враховані під час його ухвалення.

VІ. Оцінка апеляційного суду:

Суть апеляційного провадження полягає у наданні оцінки висновкам суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 155451,89 гривень основної заборгованості та 2164,72 гривень 3% річних, внаслідок незгоди відповідача:

- із тим, що наявні в матеріалах справи рахунки, виставлені позивачем на оплату послуг, складені та підписані обома сторонами акти виконаних робіт є достатнім підтвердження додержання сторонами вимог ст. 208 ЦК України щодо письмової форми правочину;

- із висновками суду щодо моменту виникнення обов`язку відповідача провести оплату виконаних робіт;

- із неврахуванням судом погодженого сторонами порядку проведення оплати виконаних робіт в залежності від надходження обігових коштів, що опосередковано підтверджуються наявними у справі доказами, наданими позивачем та частковою їх оплатою вже після звернення позивача до суду.

З урахуванням положень ст.ст. 15,16 ЦК України та ст.ст. 4,5 ГПК України можливість задоволення позовних вимог перебуває в залежності від доведення позивачем та встановлення судом наявності та приналежності позивачеві захищуваного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) такого права чи інтересу визначеним відповідачем; належність та ефективність обраного способу судового захисту.

Суб`єктивне право позивача. з метою захисту якого він звернувся до суду, полягає у його очікуваннях отримання від відповідача грошових коштів у вигляді оплати виконаних робіт (наданих послуг) та прийнятих відповідачем в межах договору укладеного у спрощений спосіб, зокрема шляхом виставлення рахунків №KG-2500765 від 26.06.2025, №KG-2500817 від 02.07.2025 та №KG-2500821 від 02.07.2025, складання та підписання обома сторонами актів надання послуг №UA2500448 від 26.06.2025, №UA2500493 від 02.07.2025 та №UA2500494 від 02.07.2025, які містять найменування послуг та робіт, їх кількість і вартість, на загальну суму 254451,89 гривень.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що між сторонами було укладено змішаний договір, який містить елементи договору надання послуг та договору підряду, сторонами було погоджено усі істотні умови такого договору та дотримано вимог про письмову форму правочину, із чим апелянт не погоджується.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з частиною 1ст. 640 ЦК України , договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 ст. 640 ЦК України).

За приписами частини першої ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини 1 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною. Аналогійний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у cправі № 922/1403/21.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 по справі № 910/1163/17 роз`яснив, що схвалення може відбутися, як і в формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину.

Отже, виконання позивачем робіт (надання послуг) на користь відповідача, виставлення рахунків №KG-2500765 від 26.06.2025, №KG-2500817 від 02.07.2025 та №KG-2500821 від 02.07.2025, складання та підписання обома сторонами актів надання послуг №UA2500448 від 26.06.2025, №UA2500493 від 02.07.2025 та №UA2500494 від 02.07.2025, які містять найменування послуг та робіт, їх кількість і вартість, на загальну суму 254451,89 гривень є достатнім підтвердженням укладання сторонами договору у спрощений спосіб, погодження усіх істотних умов договору та дотримання, зокрема вимог ст. 208 ЦК України щодо письмової форми правочину.

З аналізу правовідносин, які виникли між сторонами, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що сторонами фактично було укладено договір підряду, шляхом виконання позивачем на користь відповідача робіт, передання їх результату відповідачу, прийняття їх відповідачем, що зафіксовано у складених та підписаних сторонами актах виконаних робіт.

З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до розглядуваних правовідносин, зокрема положення ст. 854 ЦК України, встановивши виникнення у відповідача обов`язку здійснити оплату виконаних робіт після їх здачі.

Встановлений судом та не спростований апелянтом факт виконання робіт на загальну суму 254451,89 гривень, їх часткова оплата у розмірі 99000 гривень, зумовлює висновки колегії суддів про те, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано встановив наявність у позивача захищуваного права вимагати стягнення на його користь як основного боргу у розмірі 155451,89 гривень так і суми 3% річних у розмірі 2164,72 гривень.

Отже, твердження апелянта про недотримання письмової форми правочину, неправильне визнання судом першої інстанції моменту виникнення обов`язку з оплати виконаних робіт та, відповідно, про неправильне визначення судом моменту з якого могли бути нараховуватися 3% річних свого підтвердження в перебігу апеляційного провадження не знайшли.

Твердження апелянта про неврахуванням судом погодженого сторонами порядку проведення оплати виконаних робіт в залежності від надходження «обігових коштів», що опосередковано підтверджується наявними у справі доказами, колегією суддів відхиляються.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у відповідача обов`язку з оплати виконаних на його користь та прийнятих робіт з моменту їх здачі, яка оформлена підписаними сторонами актами.

Та такий обов`язок з оплати не перебував в залежності від надходження на користь відповідача «обігових коштів», сторонами не узгоджувалося порядку оплати виконаних робіт, відмінного від того, що передбачений ст. 854 ЦК України та твердження апелянта, в цій частині, є вільним та безпідставним тлумаченням тексту його власного повідомлення, що міститься в роздруківці переписки між сторонами в «Viber», що висновків суду першої інстанції не спростовують та підстав відповідачу розраховувати на відтермінування обов`язку з оплати до невизначеного моменту - надходження «обігових коштів», не дають.

Тому аргументи апелянта в цій частині є вочевидь неприйнятними, адже така переписка не спростовує самого обов`язку відповідача оплатити прийняті роботи у повному обсязі з моменту їх прийняття.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 у справі № 911/3308/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вже зазначалося, у відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив відомості про те, що відповідачем 19.12.2025 було сплачено на користь позивача 11056,78 гривень, в якості погашення заборгованості за рахунком №KG-2500817 вiд 02.07.2025, а також 30.12.2025 відповідачем було сплачено на користь позивача 5000,00 гривень, в якості погашення заборгованості за рахунком № KG-2500765 від 02.07.2025.

Зазначені обставини не були відомі суду першої інстанції станом на дату прийняття оскаржуваного судового рішення та, відповідно, не були враховані під час його ухвалення.

З огляду на вказані обставини, позивач вважає, що наявні підстави для зміни судового рішення в частині стягнутої суми основного боргу шляхом її зменшення до 139395,11 гривень.

За загальними правилами, часткове погашення відповідачем суми боргу до моменту прийняття судом рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України були достатніми підставами для закриття судом першої інстанції провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Проте ані позивач, ані відповідач про зазначені обставини (часткове погашення суми заборгованості) суд першої інстанції не повідомили, отже вони не могли бути враховані судом під час ухвалення рішення суду.

Статтею 278 ГПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231цього Кодексу.

Разом з тим статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, у розумінні статті 278 ГПК України підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі є порушення судом процесуального законодавства, зокрема, й коли суд першої інстанції не врахував обставини того, що предмет спору припинив існувати до ухвалення рішення.

На переконання колегії суддів, коли порушення ГПК України судом першої інстанції не допущено та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, встановлення апеляційним судом обставин припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, а також до ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що про вказані обставини суду не було відомо, саме по собі не може бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що ГПК України передбачає спеціальні процесуальні механізми та процедуру для випадку припинення існування предмета спору, які виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Так, у разі, коли боржник добровільно виконав рішення суду (повністю чи частково), яке підлягає виконанню на підставі виконавчого документа (наказу),то боржник відповідно до ч.2 ст. 328 ГПК України наділений правом звернутися до суду із відповідною заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою).

Судове рішення також може бути переглянуто за правилами глави 3 розділу IV ГПК України за наявності для цього відповідних підстав.

З огляду на викладене, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, в частині сплати відповідачем в перебігу розгляду справи судом першої інстанції 16056,78 гривень, про що сторонами не було повідомлено суд у належний спосіб, та які, відповідно, не були враховані судом першої інстанції, не можуть бути підставою як для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі у відповідній частині на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, так і для зміни вказаного рішення відповідно до ст. 277 ГПК України.

З урахуванням викладено, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі статтею 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.74,76, 78,129, 269, 270, 273, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Південьтрансбуд» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.12.2025 у справі №911/3308/25 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на рахунок Приватного підприємства «Південьтрансбуд».

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 23.02.2026.

Головуючий суддя Р.М. Колесник

Судді О.М. Сковородіна

А.І. Тищенко