ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2026м. ДніпроСправа № 904/6413/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» (49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 11, кв. 45, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд. 5, )

про стягнення 159 799,31 гривень

Суддя Дичко В.О.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» про стягнення 159 799,31 грн, у тому числі основної заборгованості в сумі 149 998 грн, пені в сумі 8 662,96 грн, 3% річних у сумі 838,35 грн та інфляційних втрат у сумі 300 гривень.

Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» неналежним чином виконало умови договору поставки №02/06/25 від 02.06.2025 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 904/6413/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

05 грудня 2025 року до Господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву та відзив на позовну заяву. ТОВ«Придніпровська миловарена компанія» просить суд поновити строк на подання відзиву у справі № 904/6413/25, прийняти відзив та долучити його до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2025 повернуто без розгляду клопотання ТОВ «Придніпровська миловарена компанія» від 05.12.2025 про поновлення строку на подання відзиву та відзив ТОВ «Придніпровська миловарена компанія» від 05.12.2025 на позовну заяву ТОВ «Віста».

17 грудня 2025 року до Господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву та відзив на позовну заяву. Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» просить суд поновити строк на подання відзиву у справі № 904/6413/25, прийняти відзив та долучити його до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» від 17.12.2025 про поновлення строку на подання відзиву. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» строк для подання відзиву на позовну заяву та прийнято до розгляду відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпроська миловарена компанія» від 17.12.2025 на позовну заяву ТОВ «Віста» (з додатками).

23 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 «Розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження» цього Кодексу.

З огляду на режим воєнного стану та повітряні тривоги, в суді встановлено особливий режим роботи й запроваджено певні організаційні заходи. Справу розглянуто в розумний строк, ураховуючи вищевикладені обставини, а також з огляду на необхідність надання учасникам справи часу для реалізації своїх прав.

Ураховуючи приписи ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення підписано без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування в даній справі є обставини укладення договору поставки, умови поставки товару, порядок розрахунків, строк договору, наявність/відсутність прострочення покупця.

02 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віста» (надалі постачальник, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» (надалі покупець) укладено договір поставки № 02/06/25 (а.с. 8-9, надалі Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити у власність покупцю машину ротаційну горизонтальну пакувальну моделі DCWB-400 (надалі товар), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти товар та оплатити його вартість.

Згідно з пунктом 1.2 Договору продавець гарантує, що обладнання повністю працездатне, справне, іншим особам не продане, не подароване, не закладене, судові спори щодо обладнання не ведуться, будь-якими правами третіх осіб обладнання не обмежене.

Відповідно до пункту 2.1 Договору ціна встановлюється в національній валюті України.

Згідно з пунктом 3.1 Договору розрахунок за поставлений товар здійснюється шляхом оплати покупцем відповідно з рахунків-фактури та видаткових накладних шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника.

На підставі пункту 3.2 Договору загальна ціна обладнання, що поставляється за цим Договором, складає 199 998 грн 00 коп. (сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім грн 00 коп.), у тому числі ПДВ 20%.

Розрахунки за цим Договором здійснюються поетапно, в національній валюті України українській гривні, наступним шляхом:

1 етап передоплата в розмірі 50 000 грн 00 коп. (п`ятдесят тисяч грн 00 коп.) згідно рахунка-фактури на протязі 10-ти банківських днів з моменту підписання Договору;

2 етап 50 000 грн 00 коп. (п`ятдесят тисяч грн 00 коп.) в строк до 24 липня 2025 року;

3 етап 50 000 грн 00 коп. (п`ятдесят тисяч грн 00 коп.) в строк до 24 серпня 2025 року;

4 етап 49 998 грн 00 коп. (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім грн 00 коп.) в строк до 24 вересня 2025 року.

Відповідно до пункту 3.3 Договору у загальну вартість обладнання, вказану в п. 3.2 Договору, включена доставка обладнання на територію покупця, проведення монтажних, пусконалагоджувальних робіт продавцем, проведення випробувань та тестових зразків, первинне навчання персоналу покупця. Витрати на проїзд, проживання та харчування персоналу продавця (або залучених ним третіх осіб) на час проведення пусконалагоджувальних та інших робіт покупець несе самостійно.

Згідно з пунктом 4.1 Договору продавець гарантує належну якість поставленого за цим Договором обладнання, його працездатний технічний стан, забезпеченість користувача документацією, яка надається виробником обладнання.

На підставі пункту 6.1 Договору, у випадку порушення Договору, винна сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України.

6.1.1. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

6.1.2. Сторони Договору є юридичними особами, тому відповідальність однієї із сторін за невиконання зобов`язань за цим Договором настає без будь-яких обмежень, а не тільки при наявності обману (умислу) або проступку (необережності чи недбалості).

Згідно з пунктом 7.2 Договору, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України.

На підставі пункту 8.1 Договору цей Договір вступає в силу з дати, вказаної у заголовку Договору, і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Згідно з пунктом 8.2 Договору закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, взятих на себе за даним Договором, та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною № 423 від 16.06.2025 (а.с. 9) на поставку машини ротаційної горизонтальної пакувальної, модель DCWB-400D (базис), у кількості одна штука, за ціною 166 665грн (без ПДВ), на суму 199 998 грн (із ПДВ).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» зазначає, що поставлений товар прийнято уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» (а.с. 10) без зауважень, претензій щодо кількості та/або якості товару не надходило.

За фактом поставки товару позивач склав податкову накладну, яку 27.06.2025 зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 11-12).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» вказує, що перший платіж у сумі 50 000грн відповідач сплатив після перевірки комплектності і робочого стану отриманого товару та проведення пуско-налагоджувальних робіт, що підтверджується платіжною інструкцією № 174 від 23.06.2025 (а.с. 11) на суму 50 000 грн, з призначенням платежу: часткова оплата за машину ротаційну за рах. № 1 від 13.06.2025 року.

Позивач зазначає, що, оскільки згідно з пунктом 3.3 Договору вартість указаних робіт включена в ціну товару, сторонами окремий акт виконаних робіт не складався.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» всупереч пункту 3.2 Договору не виконало взяті на себе зобов`язання та не сплатило за поставлений товар у сумі 50 000 грн до 24.07.2025 (2 етап), 50 000 грн до 24.08.2025 (3 етап) та 49 998 грн до 24.09.2025 (4 етап), унаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 149 998 грн, що стало причиною виникнення спору та звернення з позовом до господарського суду.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, заперечує проти позову в повному обсязі. Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» наполягає, що поставлене обладнання було непрацездатним, не підлягало запуску, а акт приймання-передачі не підписано. Вважає, що право власності від постачальника до покупця не перейшло, а обов`язок щодо оплати не виник.

Відповідач зазначає, що позивач здійснив частковий демонтаж обладнання після звернення до нього з претензією про непрацездатність обладнання.

Зауважує, що накладні та інші документи Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» не містять підписів Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія», тому не мають юридичної сили та не підтверджують факт передачі товару. Отже, відповідач стверджує про відсутність поставки.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» вважає, що, оскільки відсутній факт поставки, строк оплати не настав і прострочення немає, всі додаткові вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є незаконними.

Позивач не погоджується із запереченнями відповідача. Вважає, що поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» є суперечливою.

Зауважує, що факт поставки товару відповідачем не заперечується. Указує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» на отримання товару, що постачався, виписало довіреність, оригінал якої наданий Товариству з обмеженою відповідальністю «Віста», а копія долучена до матеріалів справи (а.с. 10).

Також позивач повідомляє, що з дати поставки товару та до жовтня 2025 року жодного листа на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» про непрацездатність обладнання від відповідача не надходило.

Позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» користувалось поставленим обладнанням, однак інші платежі за Договором не здійснювало, що стало причиною виникнення спору та звернення з позовною заявою до господарського суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються загальними положеннями про договір поставки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як убачається з умов Договору, строк оплати товару є таким, що настав.

Аналіз приписів ст.ст. 655, 692, ч. 1 ст. 697, ст. 712 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що обов`язком продавця є передання товару у власність покупцеві, який, у свою чергу, зобов`язується сплатити за товар певну грошову суму.

Правовідносини купівлі-продажу (поставки) зумовлюють перехід права власності на товар від продавця (постачальника) до покупця в момент передання товару покупцеві. При цьому законодавцем визначено можливість збереження товару за продавцем (постачальником) до оплати товару або настання інших обставин, якщо про таке сторони домовились при укладенні договору купівлі-продажу (поставки).

Таким чином, обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» покупця оплатити вартість поставленого йому Товариством з обмеженою відповідальністю «Віста» постачальником товару виникає в силу закону.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 73, ч.ч. 1, 3 ст. 74, ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену у процесуальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах, у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивач поставив непрацездатне обладнання. Надає до суду лист № 3/25 від 21.10.2025 (а.с. 51), у якому вказано, що факт остаточної передачі ротаційної машини від Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» має підтверджуватись підписаним актом прийому-передачі товару. Оскільки зазначене обладнання не працює, відповідач вимагав, щоби постачальник 30.10.2025 забезпечив прийом ротаційної машини за адресою розташування його підприємства, призначив відповідальну особу, надав акт прийому. Указаний лист отримав директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» Шевцов С.В.

Суд зазначає, що заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» щодо поставки несправного обладнання не підтверджуються належними та допустимими доказами, тому судом не приймаються до уваги.

За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів про надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця, суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як-то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.

Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема, непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

Такий правовий висновок викладено в п.п. 6.12-6.13 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 914/131/22.

Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 904/3162/18, від 01.12.2020 у справі № 910/14392/19, від 09.12.2020 у справі № 922/3951/19, від 02.02.2021 у справі № 910/13651/19, від 15.06.2021 у справі № 910/14488/20, від 18.01.2022 у справі № 910/14764/20.

Судом за результатами опрацювання відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що жодної з перерахованих постанов Верховного Суду не існує в реальності, а справи №№ 904/3162/18, 910/13651/19, 910/14392/19, 922/3951/19, 910/14488/20, 910/14764/20 не переглядались у касаційному порядку.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що вказані у відзиві на позовну заяву дати ухвалення постанов Верховного Суду та номери справ є вигаданими, а посилання на сформовані висновки неправдивими.

Такі дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» суперечать принципу добросовісності користування процесуальними права, закріпленому в ч. 1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України. Це ставить під сумнів обґрунтованість відзиву на позовну заяву.

Характер наведених посилань на практику Верховного Суду може свідчити про використання учасником справи інструментів штучного інтелекту та, відповідно, отримання на запит результату у формі «галюцинацій».

Ураховуючи вищевикладене, суд не може враховувати справи та правові висновки, зазначені відповідачем, під час розгляду справи № 904/6413/25.

Подібна правова позиція викладена в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2026 про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №240/14153/24.

З огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» не надало до суду докази оплати основної заборгованості в сумі 149 998 грн, позовна вимога про стягнення основної заборгованості в сумі 149 998 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивач розрахував та заявив до стягнення за період з 25.07.2025 до 31.10.2025 пеню в сумі 8 662,96 грн, 3% річних у сумі 838,35 грн та інфляційні втрати в сумі 300 грн (а.с. 18-19).

З приводу пені суд указує таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 552 Цивільного кодексу України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з пунктом 6.5 Договору у разі порушення строків оплати за обладнання покупець сплачує продавцю за вимогою останнього неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день прострочення від недоплаченої суми до моменту погашення заборгованості.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за поставлений за Договором товар Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» розрахував та просить стягнути за період з 25.07.2025 до 31.10.2025 пеню в сумі 8 662,96 грн (а.с. 18).

Перевіркою судом цього розрахунку пені арифметичних помилок не виявлено, тому позовна вимога про стягнення пені в сумі 8 662,96 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічні правові висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 646/14523/15-ц та № 703/2718/16-ц, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

За змістом статей 509, 524, 533 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Перевіркою судом здійсненого позивачем за період з 25.07.2025 до 31.10.2025 розрахунку 3%річних (а.с. 18) арифметичних помилок не виявлено, тому позовна вимога про стягнення 3%річних у сумі 838,35 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо інфляційних втрат суд зазначає таке.

За правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в п. 28 постанови від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" 100 грн = "ЗБ", де "Х" залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

За наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Указана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

За прострочення виконання грошових зобов`язань Товариство з обмеженою відповідальністю «Віста» на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 25.07.2025 до 31.10.2025 розрахувало та заявило до стягнення інфляційні втрати в сумі 300 грн (а.с. 18).

За результатами перевірки судом здійснених позивачем нарахувань інфляційних втрат виявлено арифметичну помилку при розрахунку загальної суми інфляційних втрат.

Ураховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в сумі 200 грн (- 100 грн + 300 грн).

За правовим висновком, викладеним у п. 41 об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, методика розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

З огляду на встановлені обставини, суд вважає позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» таким, що підлягає частковому задоволенню, тому з Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» на користь позивача підлягають стягненню 159 699,31 грн, у тому числі основна заборгованість у сумі 149 998 грн, пеня в сумі 8 662,96 грн, 3% річних у сумі 838,35 грн та інфляційні втрати в сумі 200 гривень.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 420,88 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» про стягнення 159 799,31грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська миловарена компанія» (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд. 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віста» (49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 11, кв. 45, ) 159 699,31 грн (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять гривень 31 копійка), у тому числі основну заборгованість у сумі 149 998 грн (сто сорок дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім гривень 00 копійок), пеню в сумі 8 662,96 грн (вісім тисяч шістсот шістдесят дві гривні 96копійок), 3% річних у сумі 838,35 грн (вісімсот тридцять вісім гривень 35 копійок), інфляційні втрати в сумі 200 грн (двісті гривень 00 копійок), судовий збір у сумі 2 420,88 грн (дві тисячі чотириста двадцять гривень 88 копійок).

3. У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або ухвалення постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 25.02.2026.

Суддя В.О. Дичко