ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2026 р. Справа №914/2297/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів І.Ю. Панова

Н.М. Кравчук

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Полікомбанк» б/н від 03.11.2025 (вх.№01-05/3226/25 від 04.11.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2025 (суддя Бортник О.Ю.)

у справі №914/2297/25

за позовом Акціонерного товариства «Полікомбанк»

до відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк»

за участі третьої особи-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1

та третьої особи-2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2

про стягнення 229000 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Політкомбанк» звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» за участю третьої особи -1, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 та за участю третьої особи -2, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про стягнення 229000грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.10.2025 у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Полікомбанк» до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення 229000 грн відмовлено повністю, оскільки Позивач, як надавач фінансових послуг платника, під час первинного фінансового моніторингу спірних платіжних операцій теж не виявив не відповідності між кодом ЄДРПОУ платника, рахунком платника та назвою платника (недостовірності наведеної інформації), внаслідок чого не відмовився від проведення таких фінансових операцій та не зупинив їх. Наведені обставини унеможливлюють висновок про наявність передбачених ст. 1212 ЦК України правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 229000 грн., які у сукупності надійшли на рахунки третіх осіб у справі, що відкриті у АТ «Ідея Банк», а також висновок про порушення відповідачем прав та інтересів позивача. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, 03.11.2025, через систему «Електронний суд», Акціонерне товариство «Полікомбанк» подало до суду апеляційну скаргу б/н від 03.11.2025 (вх.№ 01-05/3226/25 від 04.11.2025), в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2025 року у справі №914/2297/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні задоволити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що відповідач, порушивши вимоги законодавства у сфері фінансового моніторингу, не здійснив належної перевірки операції, внаслідок чого незаконно зарахував кошти на рахунки своїх клієнтів та не повернув їх законному власнику.

Відповідачем через систему «Електронний суд» було подано відзив на апеляційну скаргу б/н від 09.12.2025 (вх.№01-04/9331/25 від 09.12.2025) у якому він просить залишити апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного центру зайнятості без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.10.2025 у справі №909/1006/25 без змін.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Фактичні обставини справи.

26 лютого 2025 року з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства «Полікомбанк» (далі-Банк, Позивач) в Національному банку України (далі НБУ), відбулось несанкціоноване списання коштів Банку, яке призвело до виконання неналежних операцій та зарахування коштів на рахунки клієнтів Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі- Відповідач).

З наданої відповіді НБУ від 28.02.2025р. №52-0015/15758/БТ щодо інформації про здійснені неналежні платежі (далі- інформація про платежі), вбачається, що 26.02.2025р., з кореспондентського рахунку Політкомбанку в НБУ здійснено переказ коштів у розмірі 229 000грн, з яких: 150 000 грн на ім`я ОСОБА_1 ; 79 000 на ім`я ОСОБА_2 (далі- Треті особи), рахунки яких відкриті в Акціонерному товаристві «Ідея Банк».

Відповідач у листі від 23.04.2025 №Вих.Л-БТ-2025/1512 повідомив Банк про накладення блокувань, проте звернення Банку від 03.03.2025 №1-05/35/БТ про повернення заблокованих коштів.

Наявними у матеріалах справи копіями платіжних інструкцій від 26.02.2025 р. номер П3 та П5 підтверджується та обставина, що позивач ініціював 26.02.2025 р. платіжну операцію з перерахування загалом 229000 грн. з рахунків, які відкрито у банку позивача клієнтам позивача, на рахунки третіх осіб у справі, що відкриті у банку відповідача.

При цьому, для здійснення вказаної платіжної операції в якості коду платника вказано код ЄДРПОУ позивача (19356610). У графі «Платник» зазначено «Кт.заборг.за припин.платеж.від насел.(м.Ніжин)», а у графі «Призначення платежу» платіжної інструкції номер П3 - «Переказ коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 », тоді як у такій же графі платіжної інструкції П5 - «Для поповнення картки». Доказів зворотнього, а також платіжних інструкцій клієнтів позивача щодо проведення вказаних вище платіжних операцій у справі немає.

У ході моніторингу фінансових операцій, які позивач зобов`язаний проводити в силу вимог р. ІІ Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 19.05.2020 № 65, він не виявив наведених вище фактів, що свідчили про здійснення клієнтами підозрілих фінансових операцій (невідповідність коду ЄДРПОУ платника його рахунку, невірне зазначення назви платника, відсутність платіжних інструкцій клієнтів на здійснення таких платіжних операцій тощо). Вказане спричинило ініціювання згаданих вище платіжних операцій з переказу 229000 грн. на рахунки третіх осіб у справі. НБУ у листі від 28.02.2025 р. (а.с. 26-27) звернув увагу позивача на перелік заходів, які йому необхідно впровадити у найкоротші терміни, для забезпечення своєчасного виявлення таких операцій.

У матеріалах справи немає належних доказів несанкціонованого та зловмисного втручання сторонніх осіб до систем АТ «Полікомбанк», яке б могло спричинити ініціювання згаданих платіжних операцій.

Наявною у матеріалах справи паперовою копією електронного повідомлення від 27.02.2025 р. (а.с. 20) підтверджується той факт, що позивач виявив згадані несанкціоновані фінансові операції 27.02.2025 р.

Лише 03.03.2025 р. позивач надіслав Електронне повідомлення відповідачу (а.с. 16), в якому просив вжити заходів щодо блокування коштів за неналежними платіжними операціями та їх повернення.

Листом від 23.04.2025 р. (а.с. 21) відповідач повідомив, що блокування накладено, залишок коштів на рахунках третіх осіб у справі становив загалом 50850,14 грн. Клієнти-неналежні отримувачі (треті особи у справі) не ініціювали платіжні операції на еквівалентні суми коштів, які було зараховано внаслідок неналежних, помилкових платіжних операцій, на користь надавача платіжних послуг.

Наведеними вище та встановленими судом обставинами спростовується факт безпідставного збереження відповідачем грошових коштів позивача (ст. 1212 ЦК України). Грошові кошти збережено неналежними отримувачами.

Відповідач заперечує факт перерахування спірних грошових коштів з рахунку позивача та наполягає на тій обставині, що вказані кошти перераховано з рахунку клієнта позивача.

У матеріалах справи немає доказів того, що спірні 229000 грн. зараховано на рахунки відповідача, а не на рахунки третіх осіб у справі, і відповідач набув такі кошти.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, до переліку обставин, які є предметом доказування у справі, належить доказування існування фактів, які свідчать про безпідставне збереження відповідачем грошових коштів позивача (ст. 1212 ЦК України), а також про порушення відповідачем права позивача на повернення йому помилково перерахованих ним неналежним отримувачам грошових коштів.

Згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вони застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У своїй апеляційній скарзі апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно встановив наявність даних про платника у платіжних інструкціях, проігнорував обов`язок відповідача як суб`єкта первинного фінансового моніторингу а також не врахував незаконність на його думку самої платіжної операції, оскільки кошти були списані без волевиявлення законного власника, не належать третім особам, і тому банк отримувача був зобов`язаний повернути їх належному власнику, а не посилатися на відсутність згоди неналежних отримувачів.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає твердження скаржника викладені в апеляційній скарзі безпідставними виходячи з наступного.

Апелянт (позивач) звернувся до НБУ з листом від 27.02.2025 за вих№1-05/379 з проханням надати інформацію про здійснення неналежних платіжних операцій. У вказаному листі позивач повідомив, що в АТ «Полікомбанк» 26.02.2025 відбувся інцидент, пов`язаний із несанкціонованим доступом до інформаційних систем банку, внаслідок чого через СЕП (система електронних платежів) з коррахунку банку було несанкціоновано відправлено платежі, які не проходили через САБ (систему автоматизації банку) та її підсистему взаємодії з ЦОСЕП (центр обробки системи електронних платежів) НБУ. Банк дізнався про такі платежі по пакетах квітування, які надійшли від ЦОСЕП НБУ, але платежів, які вони повинні були звітувати, не існувало в САБ. У відповідь на вказаний лист НБУ листом від 28.02.2025 №52-0015/15758/БТ направив позивачу інформацію про платежі, оброблені в ЦОСЕБ, та файл повідомлення СЕП, які були отримані ЦОСЕП 26.02.2025.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме даним листом НБУ рекомендувало АТ «Полікомбанк» провести ряд дій, які б зупиняли роботу системи автоматизації банку до з`ясування легітимності платежів відправлених від імені банку і інші дії, які б мав виконати АТ «Полікомбанк» щоб унеможливити некоректну роботу системи автоматизації. Тобто, саме на АТ «Полікомбанк» (апелянта) покладено обов`язок ідентифікувати платіжні інструкції та платіжні повідомлення, які проходять через систему електронних платежів НБУ.

Також, колегія суддів бере до уваги те, що 03.03.2025 року АТ «Полікомбанк» (апелянт) звернувся електронним повідомленням до АТ «Ідея Банк» (відповідач) з листом в якому повідомив про те, що 26 лютого 2025 року з кореспондентського рахунку АТ «Полікомбанк» в Національному банку України відбулось несанкціоноване списання коштів Банку, яке призвело до виконання неналежних платіжних операцій та зарахування коштів на рахунки клієнтів АТ «Ідея Банк» та про вжиття заходів щодо блокування коштів за неналежними платіжними операціями у розмірі 229000 грн.

У свою чергу АТ «Ідея Банк» (відповідач) виконав вимогу та заблокував 04.03.2025 року кошти на рахунку фізичних осіб.

У відповідності до п.22. Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Національного банку України від 29.07.2022 №163 (далі- Інструкція) надавач платіжних послуг отримувача ( а АТ «Ідея Банк» саме надавач платіжних послуг отримувача) під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: Номера рахунку отримувача та коду отримувача (пп.1 п.22 розділу І із змінами, внесеними згідно з Постановою Національного банку України №179 від 24.12.2023); Унікального ідентифікатора отримувача.

Згідно п.23 вищезазначеної інструкції Надавач платіжних послуг отримувача (Банк) зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише в разі відповідності інформації, зазначеної в підпункті 1 або в підпункті 2 пункту 22 розділу І цієї Інструкції.

Відповідно до п. 24 Інструкції Надавач платіжних послуг отримувача в разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача має право зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів ( у які враховується день зарахування коштів на рахунок до з`ясування надавачем платіжних послуг отримувача) та зарахувати кошти на рахунок до з`ясування для встановлення належного отримувача.

У відповідності до п.6 статті 46 Закону України «Про платіжні послуги» Надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: 1) номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або облікового номера, який присвоюється контролюючими органами, або реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); 2) унікального ідентифікатора отримувача.

Надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до цього Закону, АТ «Ідея Банк» міг би зупинити оскаржувані операції лише у разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача. Таким чином, виходячи з положень Закону України «Про платіжні послуги» та Інструкції, на надавача платіжних послуг отримувача покладений обов`язок перевірити лише номер рахунку отримувача та код отримувача або унікальний ідентифікатор отримувача.

Підстави вважати, що у спірному випадку відповідачем не було дотримано вимог ст.46 Закону України «Про платіжні послуги» та п.22,23 Інструкції при перевірці відповідних платіжних інструкцій та зарахуванні коштів за платіжними операціями на рахунки відповідачів відсутні.

Не відповідає нормам права та дійсним обставина також і твердження апелянта про те, що грошові кошти, які утримуються відповідачем у зв`язку з їх несанкціонованим списанням з кореспонденського рахунку «Полікомбанку» (апелянта), набуті останнім без достатньої правової підстави за відсутності договірних відносин між сторонами, а відтак підлягають поверненню відповідачем у повному обсязі.

З апеляційної скарги вбачається, що правовою підставою позову апелянт (позивач) визначив норми ст.1212 ЦК України. В якості фактич6них підстав позову позивач (апелянт) вказав, що відповідач безпідставно утримує кошти позивача, заблоковані внаслідок здійснення неналежних платіжних операцій.

Відповідно до ч.17 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача, для встановлення правомірності платіжної операції у разі опротестування неналежної платіжної операції платником та/або на вимогу надавача платіжних послуг платника зобов`язаний заблокувати кошти в сумі неналежної платіжної операції на рахунку неналежного отримувача на строк до 30 календарних днів.

У силу приписів ч.2 ст.88 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача, у разі згоди неналежного отримувача на повернення коштів зобов`язаний розблокувати кошти на рахунку неналежного отримувача та повернути їх неналежному платнику на підставі наданої неналежним отримувачем платіжної інструкції.

Утім, доводи апелянта про те, що відповідач утримує його кошти, заблоковані внаслідок здійснення неналежних операцій, не підтверджені жодними доказами, а відтак є лише припущеннями.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що неналежними отримувачами надавалися відповідачу платіжні інструкції на повернення грошових коштів.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт надання згоди неналежними отримувачами на повернення грошових коштів та надання ними платіжних інструкцій на повернення грошових коштів, висновок суду про виникнення у відповідача обов`язку повернути грошові кошти є необгрунтованим.

Крім того, частиною першою статті 1212 ЦК України, на яку посилається апелянт, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3)відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Основна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1)набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).

Згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність достатньої правової підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17).

Виходячи із положень ст.1212 ЦК України, обов`язок повернути потерпілому майно, отримане без достатньої правової підстави (безпідставно набуде майно) покладається саме на ту особу, яка набула це майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У спірному ж випадку зарахування грошових коштів відбулось відповідно до інформації, зазначеної в платіжних інструкціях про отримувачів, а саме на рахунки клієнтів АТ «Ідея Банк». Відповідач не є отримувачем грошових коштів за спірними платіжними операціями, а отже, не є тією особою, яка набула спірні кошти або зберегла їх й себе за рахунок позивача.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин у АТ «Ідея Банк» не є неналежним відповідачем за вимогою про повернення грошових коштів у порядку ст. 1212 УК України.

Основна умова ч. 1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Тобто учасниками спору щодо помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції мають бути надавач платіжних послуг та неналежний отримувач.

У цьому зв`язку слід зазначити, що стаття 86 Закону України «Про платіжні послуги» визначає відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій.

Так, частиною другою цієї статті встановлено, що надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

При цьому статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено відповідальність надавачів послуг перед користувачами та платниками.

Згідно з приписами ст.ст. 1066, 1068, 1071 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України № 361-ІХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що надає фінансові платіжні послуги платнику (ініціатору платіжної операції), повинен забезпечити, щоб усі платіжні операції супроводжувалися: інформацією про платника (ініціатора платіжної операції): юридичну особу - повне найменування та місцезнаходження або ідентифікаційний код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України /реєстраційний (обліковий) номер платника податків та номер рахунка/електронного гаманця, з якого списуються кошти/унікальний номер електронного платіжного засобу (у разі ініціювання платіжної операції з використанням електронних платіжних засобів), а в разі відсутності рахунка - унікальний обліковий номер фінансової операції.

Згідно з ч. 6 ст. 11 вже згаданого Закону суб`єкту первинного фінансового моніторингу, що надає фінансові платіжні послуги платнику (ініціатору), забороняється здійснювати платіжну операцію у разі відсутності інформації, якою повинна супроводжуватися така операція відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 11 Закону.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 13 жовтня 2025 року у справі №914/2297/25.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст.86, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полікомбанк» б/н від 03.11.2025 (вх № 01-05/3226/25 від 04.11.2025р.) - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2025 у справі № 914/2297/25 залишити без змін.

3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя І.Ю. Панова