РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.03.2026Справа № 910/14980/25

За позовом Фізичної особи-підприємця Тихонової Світлани Андріївни (Київська обл., м. Ірпінь)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімлізинг" (м. Київ)

про визнання недійсним положення Загальних умов до Договору фінансового лізингу № 1218-ЛД від 29.01.2024 та стягнення компенсації

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників справи: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Тихонова Світлана Андріївна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімлізинг" про визнання недійсним положення Загальних умов до Договору фінансового лізингу № 1218-ЛД від 29.01.2024 та стягнення компенсації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 відкрито провадження у справі, справу визнано малозначною та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

29.12.2025 від позивача надійшов відзив на позовну заяву.

22.01.2026 від позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив у справі та відповідь на відзив.

23.01.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі та заява про зміну предмету позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2026 в задоволенні клопотання Тіхонової С.А. про поновлення строку на подання відповіді на відзив відмовлено, заяву Тіхонової С.А. від 23.01.2026 про зміну предмету позову, до розгляду не прийнято та повернуто заявнику.

06.02.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

25.02.2026 від позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача оригіналу електронного доказу - Загальних умов Договору фінансового лізингу (редакція від 17.11.2023, затверджена наказом № 50-з) із накладеним електронним підписом позивача.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оскільки клопотання про витребування доказів позивачем заявлено поза межами строку, визначеного ГПК України, суд відмовляє в задоволенні означеного клопотання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Позивач у позовній заяві просить суд визнати недійсними наступні пункти Договору фінансового лізингу №1218-ЛД від 29.01.2024:

- пункт 8.21 Договору, відповідно до якого лізингові платежі, сплачені Лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови Лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюється до моменту передачі Об`єкта фінансового лізингу Лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з Лізингоодержувача заборгованість зі сплати лізингових платежів на дату розірвання договору фінансового лізингу, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), документально підтверджені витрати, у тому числі на оплату ремонту, відшкодування витрат на ремонт Об`єкта фінансового лізингу, у тому числі витрати, понесені Лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом;

- пункт 15.6 Загальних умов до Договору фінансового лізингу, яким сторони погодили, що в разі знаходження Об`єкта фінансового лізингу на зберіганні у інших осіб в рамках оперативно-господарських санкцій, Лізингодавець на підставах, передбачених Договором, прийме рішення про розірвання або відмову від Договору та вилучення Об`єкта фінансового лізингу, Об`єкт фінансового лізингу не повертається Лізингоодержувачу, і Лізингодавець має право розпоряджатися ним на власний розсуд;

- пункт 17.8 Загальних умов до Договору фінансового лізингу, відповідно до якого з дати розірвання стороною Договору зобов`язання сторін за цим Договором припиняються та сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, за умови відсутності простроченої заборгованості зі сплати лізингових платежів на дату розірвання цього Договору, а також збитків, неустойку (штраф, пеню), що виникли до моменту настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), інших витрат в зв`язку з виконанням умов Договору;

- пункт 18.2 Загальних умов до Договору фінансового лізингу, за яким у випадку припинення дії або розірвання цього Договору, усі раніше сплачені Лізингоодержувачем Лізингодавцю будь-які платежі в межах цього договору, поверненню не підлягають.

Позивач зазначає, що означені пункти Загальних умов є недійсними, оскільки спрямовані на незаконне збагачення відповідача, є такими, що суперечать чинному на момент укладання законодавству та загальним засадам права.

При цьому позивач стверджує, що умови спірного Договору створюють очевидний та суттєвий дисбаланс договірних прав та обов`язків на користь відповідача, порушуючи засади добросовісності, справедливості та розумності.

У зв`язку з вищенаведеним, та з урахуванням означених вимог, просить також стягнути з відповідача 492 805,54 грн як компенсацію вартості автомобіля, що був об`єктом лізингу.

Судом встановлено, що 29.01.2024 між Фізичною особою-підприємцем Тіхоновою Світланою Андріївною (позивач, Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ексімлізинг" (відповідач, Лізингодавець) укладено Договір фінансового лізингу№1218-ЛД (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору Лізингодавець зобов`язується набути у власність майно, визначене індивідуальними ознаками, не заборонене чинним законодавством України до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень (далі - Об`єкт фінансового лізингу), у Продавця (постачальника) вибір якого здійснений Лізингоодержувачем, відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов, викладених в цій Індивідуальній частині Договору, та передати Об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування у розмірі та на умовах, обумовлених Договором, додатковими угодами, змінами доповненнями, Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Об`єкт фінансового лізингу, сплачувати лізингові платежі в розмірі та на умовах визначених цим Договором, включаючи сплату додаткових платежів і комісій (за наявності), пов`язаних з укладенням, виконанням, згідно з розірванням цього Договору, достроковим викупом Об`єкта фінансового лізингу, сплати неустойки (пені, штрафу) компенсації, відшкодування збитків та усі інші виплати, що безпосередньо пов`язані з виконанням Договору та передбачені цим Договором, сплата яких покладається на Лізингоодержувача у відповідності до положень цього договору та/або чинного законодавства України, а після сплати всіх лізингових платежів та інших платежів і за умов відсутності простроченої заборгованості, неустойки (пені, штрафів) по виставлених рахунках та комісіях, набути у власність Об`єкт фінансового лізингу.

Відповідно до п. 4 Договору, об`єктом фінансового лізингу є легковий автомобіль PEUGEOT Rifter L2, загальна вартість Об`єкта лізингу з ПДВ 20 % - 1 130 000,00 грн.

Сторони в п. 5 Договору погодили, що строк лізингу - 36 місяців; максимальний термін передачі - до 05.02.2024 включно; гранична дата сплати авансового лізингового платежу - до 31.03.2023 включно.

Відповідно п. 18.1 Загальних умов Договору фінансового лізингу, Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дослідивши умови укладеного між позивачем та відповідачем Договору фінансового лізингу суд встановив, що його положення, в тому числі умови пунктів 8.21, 18.2, 17.8 та 15.6, не суперечать вимогам чинного на час укладення цього правочину законодавства України, зокрема, положенням ст. ст. 3, 806, 807, 809-1 ЦК України.

Відтак судом встановлено, що зміст оспорюваного Договору фінансового лізингу не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін Договору фінансового лізингу було вільним і відповідало їх внутрішній волі, цей правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 492 805,54 грн судом встановлено наступне.

Позивач обґрунтовує наявність підстав для стягнення з відповідача 492 805,54 грн у зв`язку з тим, що вказані кошти були сплачені безпідставно.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові від 29 березня 2022 року у справі № 296/3518/19 Верховний Суд вказував, що за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Судом встановлено, що упродовж 2024 року позивачем вносились кошти на виконання умов Договору фінансового лізингу №1218-ЛД від 29.01.2024, що не оспорюється і відповідачем.

Отже, враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини дійсності означеного правочину, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача 492 805,54 грн, оскільки спірні кошти вносились позивачем на виконання умов Договору фінансового лізингу №1218-ЛД від 29.01.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного Договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в позові.

Інші доводи і твердження учасників справи судом відхилено як такі, що не спростовують встановлених судом обставин та не можуть вплинути на результат вирішення даного спору.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко