РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.02.2026Справа № 910/12758/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «Адміністрація річкових портів», м.Вінниця

до відповідача: Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ», м.Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство розвитку громад та територій України

про зобов`язання вчинити дії,

За участю представників сторін:

від позивача: Сербулов О.В.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація річкових портів» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» про зобов`язання Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» звільнити об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту, а саме водну станцію №8 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26 та водну станцію №9 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 від трьох понтонів без розпізнавальних знаків, моторного човну «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарок; причіпу-фургону без розпізнавальних знаків, господарського вагончику без розпізнавальних знаків, причіпу туристичного без розпізнавальних знаків та іншого майна громадської організації «Воднолижний клуб «Київ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказані споруди належать на праві власності державі в особі Міністерства розвитку громад та територій України й перебувають на балансі Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» на праві господарського відання. В ході здійснення господарської діяльності позивачем встановлено, що водні станції використовуються відповідачем для здійснення власної діяльності без відповідної правової підстави, що стало підставою для подання до суду відповідного негаторного позову.

Ухвалою від 20.10.2025 позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків.

22.10.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 27.10.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 26.11.2025; залучено третю особу.

12.11.2025 позивачем було подано пояснення по суті позовних вимог, в яких вказано на обґрунтованість позову.

26.11.2025 відкладено підготовче засідання на 24.12.2025.

24.12.2025судом було відкладено підготовче засідання на 28.01.2026.

28.01.2026 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.2026.

У судовому засіданні 25.02.2026 представником позивача було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та третя особа у судове засідання 25.02.2026, як і в попереднє засідання, не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином.

З огляду на неявку вказаних учасників судового процесу суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 25.02.2026.

Одночасно, суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 25.02.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Адміністрація річкових портів», відповідно до статуту, є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад та територій України, створено з метою забезпечення ефективного використання державного майна - гідротехнічних споруд, рейдів, затонів, місць стоянки суден, підхідних каналів, операційних акваторій причальних споруд, інших об`єктів інфраструктури внутрішнього водного транспорту, для стоянки та обслуговування на водних шляхах загального користування суден, обслуговування пасажирів, проведення вантажних операцій, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності та отримання прибутку від здійснення господарської діяльності.

На балансі Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» на праві господарського відання знаходяться державні об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту:

- водна станція №8 на річці Десенка, за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від до листа ФДМУ від 19.06.2025 №10-62-15606 та витягом з Державного реєстру речових прав від 21.08.2025, індексний номер витягу 440476239, реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 000. Згідно Державного реєстру речових прав, технічного паспорта та ідентифікатора об`єкта будівництва зі схемою розташування, географічні координати початку Водної станції №8: 50.469550, 30.553515, координати кінця споруди: 50.468388, 30.554591;

- водна станція №9 на річці Десенка, за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 (надалі також Водна станція №9), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від до листа ФДМУ від 19.06.2025 №10-62-15606, витягом з Державного реєстру речових прав від 21.08.2025, індексний номер витягу 440476810, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000. Згідно Державного реєстру речових прав, технічного паспорта та ідентифікатора об`єкта будівництва зі схемою розташування, географічні координати початку Водної станції №9: 50.468388, 30.554591, координати кінця споруди: 50.467358, 30.555708.

Листом від 15.07.2025 №01/01-1037 позивач звернувся до начальника Київської військової адміністрації та Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яким повідомив, що Державі належить об`єкт інфраструктури внутрішнього водного транспорту, який обліковується на балансі Підприємства: «Водна станція №9 на річці Десенка», яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 (координати початку споруди: 50.468388, 30.554591; координати кінця споруди: 50.467358, 30.555708). У листі вказано, що підприємством було встановлено, що невідомими особами було самовільно зайнято вказане державне майно, шляхом встановлення на ньому малих архітектурних форм.

Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №064-12453 від 25.07.2025, повідомив, що головним спеціалістом - інспектором з благоустрою управління (інспекції) контролю за благоустроєм Департаменту проведено виїзне обстеження та внесено приписи №№ 202506104, 202506103, 202505270, 202505271 на усунення порушень Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, шляхом надання документації на розміщення малих архітектурних форм.

Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №064 15556 від 12.09.2025, повідомив позивача, що контрольна картка №2204000-9-Дн Громадській організації «Воднолижний клуб «Київ» на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення за адресою: Труханів острів у Дніпровському районі міста Києва не продовжена.

Як вказує позивач, 29.09.2025 було здійснено огляд водних станцій, фотофіксацію та складено акт, яким зафіксовано факт незаконного використання водних станцій, а саме розміщено три понтони (пришвартовано), на яких розміщено вагончик, меблі для відпочинку великої кількості людей, пришвартований моторний човен «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарки, причіп-фургон, вагончик та причіп туристичний. На причіпу-фургоні розміщено інформацію з якої вбачається належність Громадській організації «Воднолижний клуб «Київ».

Отже, оскільки Державне підприємство «Адміністрація річкових портів» не перебуває у будь-яких правовідносинах із громадською організацією «Воднолижний клуб «Київ», а відповідач використовує Водні станції, зокрема шляхом розміщення Майна, без будь-якої правової підстави, позивач і звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За приписами ст.395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

У ст.396 Цивільного кодексу України вказано, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 386 Цивільного кодексу України зазначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.391 Цивільного кодексу України унормовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 914/1770/21, від 07.06.2023 у справі № 904/1270/22 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, та від 17.12.2025 по справі №908/2388/21.

Позивач, якому належить на праві господарського відання (як вид речових прав на чуже майно, стаття 395 Цивільного кодексу України ), має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 Цивільного кодексу України ), а отже згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (глава 29) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном, зокрема, шляхом звільнити майно від розміщеного відповідачем без належної правової підстави на ньому майна.

Як було встановлено вище, на балансі Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» на праві господарського відання знаходяться державні об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту:

- водна станція №8 на річці Десенка, за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від до листа ФДМУ від 19.06.2025 №10-62-15606 та витягом з Державного реєстру речових прав від 21.08.2025, індексний номер витягу 440476239, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

- водна станція №9 на річці Десенка, за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 (надалі також Водна станція №9), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від до листа ФДМУ від 19.06.2025 №10-62-15606, витягом з Державного реєстру речових прав від 21.08.2025, індексний номер витягу 440476810, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Листом від 15.07.2025 №01/01-1037 позивач звернувся до начальника Київської військової адміністрації та Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яким повідомив, що Державі належить об`єкт інфраструктури внутрішнього водного транспорту, який обліковується на балансі Підприємства: «Водна станція №9 на річці Десенка», яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 (координати початку споруди: 50.468388, 30.554591; координати кінця споруди: 50.467358, 30.555708). У листі вказано, що підприємством було встановлено, що невідомими особами було самовільно зайнято вказане державне майно, шляхом встановлення на ньому малих архітектурних форм.

Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №064-12453 від 25.07.2025, повідомив, що головним спеціалістом - інспектором з благоустрою управління (інспекції) контролю за благоустроєм Департаменту проведено виїзне обстеження та внесено приписи №№ 202506104, 202506103, 202505270, 202505271 на усунення порушень Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, шляхом надання документації на розміщення малих архітектурних форм.

Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №064 15556 від 12.09.2025, повідомив позивача, що контрольна картка №2204000-9-Дн Громадській організації «Воднолижний клуб «Київ» на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення за адресою: Труханів острів у Дніпровському районі міста Києва не продовжена.

29.09.2025 позивачем було здійснено огляд водних станцій, фотофіксацію та складено акт, яким зафіксовано факт незаконного використання водних станцій, а саме розміщено три понтони (пришвартовано), на яких розміщено вагончик, меблі для відпочинку великої кількості людей, пришвартований моторний човен «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарки, причіп-фургон, вагончик та причіп туристичний. На причіпу-фургоні розміщено інформацію з якої вбачається належність Громадській організації «Воднолижний клуб «Київ».

Відповідачем означені вище обставини спростовано чи заперечено протягом розгляду справи не було.

За таких обставин, враховуючи вище викладене, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у відповідача прав на розміщення майна на об`єктах інфраструктури внутрішнього водного транспорту, а саме водній станції №8 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26 та водній станції №9 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24, у позивача, як у особи, в якої вказані об`єкти інфраструктури перебуваються на праві господарського відання, виникло право на захист своїх майнових прав шляхом заявлення розглядуваного негаторного позову.

Таким чином, з огляду на вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення в повному обсязі позову Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» до Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» про зобов`язання Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» звільнити об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту, а саме водну станцію №8 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26 та водну станцію №9 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 від трьох понтонів без розпізнавальних знаків, моторного човну «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарок; причіпу-фургону без розпізнавальних знаків, господарського вагончику без розпізнавальних знаків, причіпу туристичного без розпізнавальних знаків та іншого майна громадської організації «Воднолижний клуб «Київ».

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» до Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» про зобов`язання Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» звільнити об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту, а саме водну станцію №8 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26 та водну станцію №9 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 від трьох понтонів без розпізнавальних знаків, моторного човну «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарок; причіпу-фургону без розпізнавальних знаків, господарського вагончику без розпізнавальних знаків, причіпу туристичного без розпізнавальних знаків та іншого майна громадської організації «Воднолижний клуб «Київ» - задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Громадську організацію «Воднолижний клуб «Київ»(04070, м.Київ, м.Київ, Контрактова площа, буд.2, ) звільнити об`єкти інфраструктури внутрішнього водного транспорту, а саме водну станцію №8 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 26 та водну станцію №9 на річці Десенка за адресою: м. Київ, вул. Труханівська, 24 від трьох понтонів без розпізнавальних знаків, моторного човну «Nautique» без розпізнавальних знаків, байдарок; причіпу-фургону без розпізнавальних знаків, господарського вагончику без розпізнавальних знаків, причіпу туристичного без розпізнавальних знаків та іншого майна Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ».

3. Стягнути з Громадської організації «Воднолижний клуб «Київ»(04070, м.Київ, м.Київ, Контрактова площа, буд.2, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» (21050, Вінницька область, Вінницький район, м.Вінниця, вул.Оводова Миколи, буд.64, ) судовий збір в сумі 2422,40 грн.

4. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 26.02.2026.

Суддя В.В. Князьков