ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23 лютого 2026 року Справа № 925/1343/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від позивача Вишнева Ю.В. керівник,

від відповідача представник не з`явився,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні справу

за позовом кредитної спілки «Добросвіт», м. Черкаси

до приватного акціонерного товариства «Український інноваційний

банк», нова назва - публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» (ідентифікаційний код 05839888), м. Сєвєродонецьк

про визнання іпотеки припиненою, припинення та скасування

обтяження

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулась кредитна спілка «Добросвіт» до приватного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про:

- визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором № 6725 від 27 вересня 2007 року, укладеним між акціонерним товариством «Український інноваційний банк» та приватним підприємством «ФАВН», , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В;

- припинення та скасування обтяження на нежитлову будівлю по виробництву олії та крупи, яка розташована за адресою Черкаська область, Городищенський район, м. Городище, вул. Заслонова, 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080), зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 56549390 від 27 вересня 2007 року та у Державному реєстрі іпотек за № 56549542 від 27 вересня 2007 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 17 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначено на 10 год. 00 хв. 15 грудня 2025 року.

В судовому засіданні, що відбулося 15 грудня 2025 року суд відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 11 год. 30 хв. 12 січня 2026 року.

Ухвалою суду від 12 січня 2026 року суд продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів та відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 11 год. 00 хв. 10 лютого 2026 року.

Однак, судове засідання призначене на 11 год. 00 хв. 10 лютого 2026 року не відбулося, у зв`язку з перебуванням головуючого судді по даній справі з 28 січня 2026 року на лікарняному.

Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року розгляд справи в підготовчому засіданні призначено на 12 год. 00 хв. 23 лютого 2026 року.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

06 лютого 2026 року від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного підприємства «ФАВН» ().

Крім того, від позивача надійшло клопотання від 06 лютого 2026 року про витребування доказів.

Відповідач подав суду письмове пояснення від 06 лютого 2026 року в якому звернув увагу суду на те, що 15 травня 2020 року Господарським судом Луганської області відкрито провадження у справі №913/266/20 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» ().

Судом враховано, що ухвалою Господарського суду Луганської області від 15 травня 2006 року у справі №913/266/20 відкрито провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» (місцезнаходження: вул. Сметаніна, буд. 3-А, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, фактичне місцезнаходження: Вознесенський узвіз, 10А, Київ, 04053, ).

Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів - до 01 листопада 2020 року.

Призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Дашко Ігоря Валерійовича.

Попереднє засідання суду призначено на 12 год. 00 хв. 30 червня 2020 року.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2022 року ухвалу Господарського суду Луганської області від 15 травня 2006 року у справі №913/266/20 про відкриття провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року залишено без змін постанову Східного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2022 року та ухвалу Господарського суду Луганської області від 15 травня 2006 року у справі №913/266/20 про відкриття провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія».

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що провадження у справах про банкрутство характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного.

Розглядаючи справи позовного провадження господарський суд більш жорстко обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін з огляду на вимоги процесуального закону, тоді як у справах про банкрутство судовий контроль є невід`ємною складовою цього провадження.

Такі загальні міркування щодо ролі господарського суду в провадженні у справі про банкрутство наведені для того, аби наголосити на значущості судового контролю в цій категорії справ, який у розрізі спірних правовідносин пов`язаний із дослідженням судом питання наявності у юридичної особи - боржника спеціального статусу (у аспекті можливості застосування до такої особи законодавства про банкрутство) попередньо до відкриття провадження, тобто ще на стадії прийняття відповідної заяви.

Також Верховний Суд у своїй постанові вказав, що суд касаційної інстанції під час касаційного перегляду не повинен діяти формально та уникати розв`язання питань, які мають визначальне значення для оцінки законності порядку здійснення судового провадження у справі про банкрутство судами попередніх інстанцій щодо юридичної особи, яка, за доводами скаржників, має спеціальний статус банку.

Таким чином, попри формальну відсутність визначених процесуальним законом правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, законність здійснення судової процедури банкрутства у визначеному КУзПБ порядку до юридичної особи, яка може мати статус банку, крізь призму судового контролю не повинна залишатись поза увагою Суду під час перегляду судових рішень про відкриття провадження у справі про банкрутство такого боржника.

Верховний Суд вказав, що правова проблема у цій справі полягає у необхідності визначення наявності/відсутності статусу банку в ПАТ «Українська інноваційна компанія» (ідентифікаційний код 05839888), яке до перейменування називалося ПАТ «Український інноваційний банк» (коротка назва - ПАТ «Укрінбанк»).

Аргументуючи свою позицію про відсутність у товариства статусу банку, ПАТ «Українська інноваційна компанія», зокрема, доводило, що внаслідок невиконання НБУ судового рішення у справі № 826/5325/16 (щодо зобов`язання НБУ вчинити необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи) загальними зборами акціонерів товариства були прийняті рішення про зміну його найменування та видів статутної діяльності, які [рішення] не є нікчемними (недійсність таких прямо не встановлена законом) та правомірність яких не була спростована у судовому порядку, зокрема за результатом розгляду відповідних спорів у справах № № 826/11199/16, 826/18320/16, 826/15260/17.

Так, матеріалами справи підтверджено та господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що чинною постановою від 29 квітня 2016 року у справі №826/5325/16 Окружний адміністративний суд міста Києва задовольнив частково позов акціонерів банку, визнав протиправними та скасував прийняті щодо ПАТ «Укрінбанк» Постанову НБУ № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію, а також Рішення Фонду № 385 про початок процедури ліквідації.

При цьому тією ж постановою у справі № 826/5325/16 Окружний адміністративний суд міста Києва також зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи - в обсязі та стані, який існував до прийняття зазначеної постанови НБУ від 22 березня 2016 року № 180.

На підтвердження обґрунтованості своїх доводів боржник долучив до пояснень копію чинної ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року у справі № 826/5325/16, якою задоволено заяву ОСОБА_1 та змінено спосіб виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у зазначеній справі в частині повернення банківської ліцензії та відновлення функціонування банку на такий спосіб: «Виключити відомості про Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» (попередня назва - «Український інноваційний банк») (ідентифікаційний код 05839888) із Державного реєстру банків України».

Судова палата зважає на відсутність повноважень надавати власну оцінку законності ухвали від 19 квітня 2021 року у справі № 826/5325/16, а також ураховує, що це судове рішення, як і пов`язані з ним обставини, не можуть братись до уваги під час перевірки касаційним судом правомірності відкриття провадження у справі про банкрутство ПАТ «Українська інноваційна компанія», адже зазначене судове рішення на дату підготовчого засідання не існувало.

Що ж стосується доводів боржника суд, беручи до уваги наведені вище (у мотивувальній частині цієї постанови) міркування, констатує, що зміна найменування банку без попереднього погодження НБУ чи організаційно-правової форми без здійснення процедури реорганізації банку в установленому банківським законодавством порядку не допускаються, тому такі організаційні зміни самі по собі не могли бути підставою для втрати зазначеним товариством статусу банку.

Доказів погодження НБУ організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року, яке [погодження] є обов`язковим за законом, матеріали справи не містять. Протилежного суди попередніх інстанцій не встановили, а учасники цього судового процесу не довели.

Отже, наведені аргументи боржника у частині обґрунтування безумовної втрати ним статусу банківської установи за результатом зміни його найменування та видів статутної діяльності підлягають відхиленню як помилкові.

Водночас доводи боржника у частині порушення державними органами норм національного законодавства та положень статті 6 Конвенції в частині обов`язковості судових рішень та доступу до правосуддя вочевидь заслуговують на увагу і підлягають оцінці касаційним судом, зважаючи на таке.

До основних конституційних засад судочинства належить, зокрема, обов`язковість судового рішення (згідно із пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого у статті 6 Конвенції.

Конституційні положення щодо обов`язковості виконання судового рішення (стаття 129-1 Конституції України) знайшли своє продовження, зокрема, у КАС України та у Законі України «Про судоустрій і статус суддів», нормами яких регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (згідно зі статтею 2, частиною другою статті 14 КАС України (підлягає урахуванню, позаяк правовий аналіз стосується невиконання рішення, ухваленого в порядку адміністративного судочинства), частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України, виснувавши, що: невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).

Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, яка за статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (рішення ЄСПЛ у справах «Шмалько проти України» (заява № 60750/00), «Валерій Фуклєв проти України» (заява № 6318/03), «Apostol v. Georgia» (заява № 30779/04), «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04)).

З огляду на зазначені правові норми та висновки обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129 та 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Усупереч наведеному доказів виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі № 826/5325/16 (щодо зобов`язання НБУ вчинити необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи) матеріали цієї справи не містять, що беззаперечно свідчить про незабезпечення державними органами реалізації принципу обов`язковості судових рішень та, відповідно, порушення гарантованого статтею 6 Конвенції права акціонерів банку на справедливий суд.

Поряд із цим судова палата враховує, що неможливість виконання зазначеного судового рішення у відповідній частині була зумовлена відсутністю правового механізму відновлення банківської ліцензії після скасування у судовому порядку рішення НБУ про її відкликання.

Утім, відсутність законодавчого врегулювання не може бути підставою для порушення конституційних гарантій та конвенційних прав особи, тож неможливість повернення/відновлення НБУ банківської ліцензії конкретному банку за рішенням суду, не звільняла НБУ від виконання ним обов`язку щодо застосування заходів (у межах встановленої законом компетенції) щодо такого банку, спрямованих на забезпечення прав його акціонерів, за захистом яких вони зверталися до суду.

Такі заходи з боку НБУ в контексті спірних правовідносин та залежно від дійсних обставин (Постанова НБУ № 934 про віднесення до категорії неплатоспроможних та прийняте на її підставі Рішення Фонду № 239 про запровадження тимчасової адміністрації також були визнані протиправними та скасовані судовим рішенням) вочевидь мали полягати у забезпеченні можливості «відновити» банківську ліцензію за наслідком виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку та/або приведення банком своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства, адже Постанова НБУ від 01 жовтня 2015 року № 659/БТ про віднесення до категорії проблемних не була скасована (згідно зі статтею 75 Закону про банки, главою 12 розділу II «Заходи впливу» Положення про застосування НБУ заходів впливу).

Схожого підходу у питанні «відновлення» банківської ліцензії у спірних правовідносинах дотримувалася Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у пункті 213 постанови від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 про те, що «НБУ може поновити банківську ліцензію ПАТ «Український інноваційний банк» у разі приведення своєї діяльності у відповідність до вимог законодавства, яке регулює банківську діяльність в Україні».

Таким чином, єдиним можливим способом виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі № 826/5325/16 (щодо зобов`язання НБУ вчинити необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи) вбачається такий, за яким НБУ належало виконати покладені на нього законодавством обов`язки у «процедурі віднесення банку до категорії проблемних» та, зрештою, у випадку виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку та/або приведення ним своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства, прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству України.

У протилежному випадку (невиконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку та/або не приведення ним своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства) НБУ відповідно до вимог закону належало застосувати заходи, які б забезпечили виведення Фондом банку з ринку з дотриманням законодавчо визначених процедур та строків їх проведення.

Суд зауважує, що наявними у справі доказами не підтверджено приведення ПАТ «Український інноваційний банк» (наразі - ПАТ «Український інноваційний компанія») своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства у строк, визначений постановою НБУ № 659/БТ про віднесення до категорії проблемних.

Так само матеріали справи не містять доказів прийняття Правлінням НБУ в установлений законом строк нового рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних або відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, що б надало Фонду законні підстави для початку процедури виведення банку з ринку, тобто можливості прийняття Фондом у межах власної виключної компетенції рішень про запровадження тимчасової адміністрації або про початок процедури ліквідації відповідно.

Наведене, на переконання суду, беззаперечно свідчить, що, всупереч конституційній гарантії обов`язковості судового рішення державний орган належним чином не виконав покладених на нього законодавством обов`язків у питанні здійснення банківського нагляду (в тому числі щодо застосування подальших обов`язкових процедур), що позбавило, у цьому конкретному випадку, можливості акціонерів банку як відновити свої права, за захистом яких вони звертались до суду (зокрема спір у справі № 826/5325/16), так і захистити свої права під час та за наслідком здійснення Фондом процедури виведення банку з ринку в установлений законом спосіб.

Зважаючи на наведені міркування, суд трактує зазначену бездіяльність державного органу як таку, що спричинила порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення, передбаченого статтями 129 та 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України, статтями 2, 18, 327 ГПК України, статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та може свідчити про порушення права на суд, визначеного статтею 6 Конвенції.

На підставі наведених мотивів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин у цій справі, а також преюдиційних обставин інших судових справ Суд керується таким.

Юридичну особу (ідентифікаційний код 05839888), яка наразі має назву - ПАТ «Українська інноваційна компанія», було створено з метою здійснення банківської діяльності та найменовано ПАТ «Український інноваційний банк» (скорочене найменування - ПАТ «Укрінбанк»).

На підставі виданої НБУ банківської ліцензії та внесення запису регулятором до Державного реєстру банків ПАТ «Укрінбанк» набуло статусу банку.

Протягом 2015 - 2019 років щодо ПАТ «Укрінбанк» Правління НБУ у межах визначеної законом компетенції прийняло такі рішення:

- Постанову НБУ від 22 вересня 2015 року № 622/БТ про запровадження особливого режиму контролю та призначення куратора;

- Постанову НБУ від 01 жовтня 2015 року № 659/БТ про віднесення до категорії проблемних;

- Постанову НБУ від 24 грудня 2015 року № 934 про віднесення до категорії неплатоспроможних;

- Постанову НБУ від 22 березня 2016 року № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію.

У свою чергу, виконавчою дирекцією Фонду прийнято стосовно ПАТ «Укрінбанк», зокрема, такі акти:

- Рішення Фонду від 24 грудня 2015 року № 239 про запровадження тимчасової адміністрації (прийняте на підставі та за наслідком Постанови НБУ № 934);

- Рішення Фонду від 22 березня 2016 року № 385 про початок процедури ліквідації (прийняте на підставі та за наслідком Постанови НБУ № 180).

- Рішення Фонду від 15 лютого 2018 року № 536 про продовження строків здійснення процедури ліквідації;

- Рішення Фонду від 21 березня 2019 року № 622 про продовження строків здійснення процедури ліквідації.

Прийняті щодо ПАТ «Укрінбанк» постанови НБУ № 934 та № 180, а також рішення Фонду № 239, № 385, № 536 та № 622 були визнані протиправними та скасовані чинними судовими рішеннями у справах № № 826/5325/16, 826/14033/17, 826/4471/18 та 640/5446/19 (хронологія розгляду справ та стислий зміст судових рішень детально викладено в описовій частині цієї постанови).

При цьому, як було зазначено, визнавши протиправними та скасувавши Постанову НБУ від 22 березня 2016 року № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію й Рішення Фонду від 22 березня 2016 № 385 про початок процедури ліквідації, Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 29 квітня 2016 року у справі №826/5325/16 також зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття зазначеної постанови НБУ від 22 березня 2016 року № 180.

У світлі наведених обставин важливе значення має врахування викладеного у пункті 213 постанови від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 правового висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що «скасування судом процедури виведення банку з ринку лише на підставі порушень порядку реалізації цієї процедури без спростування підстав, передбачених банківським законодавством для її ініціювання та реалізації, призводить до перебирання на себе судом функцій НБУ та Фонду як спеціальних органів, наділених банківським законодавством відповідними притаманними лише їм повноваженнями».

Утім, такий висновок не може нівелювати конституційної гарантії обов`язковості судового рішення, зокрема, у адміністративному судочинстві (за правилами якого вирішувалися відповідні спори у справах № № 826/5325/16, 826/14033/17, 826/4471/18 та 640/5446/19).

Невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки іншим судом суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

У цьому зв`язку судова палата повторно акцентує, що відсутність законодавчого врегулювання не може бути підставою для порушення конституційних гарантій та конвенційних прав особи, тому неможливість повернення/відновлення НБУ банківської ліцензії ПАТ «Український інноваційний банк» за рішенням суду не звільняла НБУ від виконання ним обов`язку щодо застосування заходів (у межах встановленої законом компетенції) щодо такого банку, спрямованих на:

1) прийняття рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству України - у випадку виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку та / або приведення ним своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства (ураховуючи чинність Постанови НБУ від 01 жовтня 2015 року №659/БТ про віднесення до категорії проблемних); або

2) застосування заходів для забезпечення виведення Фондом проблемного банку з ринку з дотриманням законодавчо визначених процедур та строків їх проведення - у разі неприведення банком своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства.

Позаяк наявними у справі доказами не підтверджено приведення ПАТ «Український інноваційний банк» (наразі - ПАТ «Український інноваційний компанія») своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства, Правлінню НБУ (згідно із встановленими законом повноваженнями) належало прийняти нове рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних або про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, що надало б Фонду законні підстави для початку здійснення процедури виведення банку з ринку (прийняття Фондом у межах власної виключної компетенції рішень про запровадження тимчасової адміністрації або про початок процедури ліквідації відповідно).

Отже, відсутність належного законодавчого регулювання (порядку «відновлення» банківської ліцензії у випадку скасування судовим рішенням відповідних рішень НБУ та Фонду, спрямованих на здійснення процедури виведення банку з ринку) та невжиття державним органом (НБУ) відповідних заходів призвело до правової невизначеності як щодо статусу ПАТ «Український інноваційний банк» (нова назва - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), так і щодо визначення органу/суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління такою юридичною особою.

Зазначене підтверджується тим, що органами управління ПАТ «Український інноваційний банк» неодноразово приймались рішення та державними реєстраторами вносились відповідні реєстраційні записи щодо зміни назви, місцезнаходження акціонерного товариства, нової редакції статуту, видів діяльності товариства та призначались органи управління.

Такі зміни до статуту товариства не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цієї юридичної особи, які виникли раніше у зв`язку із здійсненням нею банківської діяльності в межах своєї спеціальної правосуб`єктності як банківської установи, оскільки внаслідок цього не створився новий учасник правовідносин, а отже ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків.

Водночас судова палата вкотре наголошує, що зміна найменування банку без попереднього погодження НБУ чи зміна організаційно-правової форми без здійснення процедури реорганізації банку в установленому банківським законодавством порядку не допускаються, тому відповідні зміни до статуту самі по собі не могли бути підставою для втрати зазначеним товариством статусу банку.

Утім, матеріалами справи підтверджено, що з дати скасування чинними судовими рішеннями у справі № 826/5325/16 відповідних рішень НБУ та Фонду щодо здійснення процедури виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку (шляхом ліквідації) до дати підготовчого засідання у цій справі минуло близько п`яти років, що перевищує встановлений законом (чинним на момент виникнення спірних правовідносин) строк цієї процедури (без урахування можливих строків її продовження, що є неможливим без здійснення такої процедури).

Протягом цього періоду НБУ не вжив заходів щодо прийняття нового рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних або про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, виключно яке [рішення НБУ] є встановленою законом підставою для прийняття Фондом власних рішень для початку процедури виведення банку з ринку, а саме рішення про запровадження тимчасової адміністрації або рішення про початок процедури ліквідації відповідно.

Наведене, на переконання судової палати, свідчить про те, що НБУ як особливий центральний орган державного управління допустив бездіяльність, позаяк належним чином не виконав покладені на нього законодавством обов`язки у питанні здійснення банківського нагляду, зокрема щодо прийняття необхідних рішень, спрямованих на забезпечення можливості застосування Фондом подальших обов`язкових процедур до неплатоспроможного банку.

Поза тим судова палата повторно акцентує, що правовою підставою для запровадження Фондом тимчасової адміністрації або здійснення ним ліквідації банку є відповідні рішення цього органу. Такі рішення (про запровадження тимчасової адміністрації та про початок процедури ліквідації) виконавча дирекція Фонду має право прийняти виключно на підставі рішень Правління НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних чи про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію відповідно.

Зазначені рішення виконавчої дирекції Фонду та Правління НБУ не є нормативно-правовими актами, адже мають характер індивідуальних.

У разі скасування судом індивідуального акта державного чи іншого спеціалізованого органу такий акт не породжує жодних правових наслідків.

Підтвердженням цьому є те, що за змістом чинних судових рішень у справах №№826/4471/18 та 640/5446/19 (якими визнано протиправними та скасовано рішення Фонду про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» від 15 лютого 2018 року № 536 та від 21 березня 2019 року № 622 відповідно) суди адміністративної юрисдикції, у тому числі Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, підставою для скасування оспорюваних рішень Фонду зазначили похідний характер цих рішень від попередньо скасованих Рішення Фонду № 385 про початок процедури ліквідації та Постанови НБУ № 180 про відкликання банківської ліцензії.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в пункті 257 (аналогічний пункту 235) постанови від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 виснувала, що «скасування судом або визнання неправомірним (незаконним) рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації чи початок процедури ліквідації банку не означає автоматичного припинення управління банком Фондом».

Такий висновок (саме щодо випадку, коли також скасовано рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації) не має нормативного підтвердження, однак був сформульований Великою Палатою Верховного Суду у спірних правовідносинах за відсутності правової регламентації порядку відновлення банківської діяльності установи у зв`язку з тим, що рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії було скасоване у судовому порядку через юридично-організаційні порушення його прийняття, в тому числі за умов подальшої фактичної невідповідності проблемного банку вимогам банківського законодавства, та виконання яких є передумовою наявності у банку зазначеної ліцензії.

Усупереч наведеному висновку Великої Палати Верховного Суду (щодо повноважень Фонду на управління банком попри скасування у судовому порядку як рішення Фонду про початок процедури ліквідації, так і рішення про запровадження тимчасової адміністрації) здійснення Фондом ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк» (наразі - ПАТ «Українська інноваційна компанія») виявилося неможливим, позаяк єдиною встановленою законом підставою для початку такої процедури є відповідне рішення Правління НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, розглядаючи цю справу, Суд враховує, що за відсутності нормативного регулювання продовження процедури виведення банку з ринку шляхом ліквідації у випадку скасування у судовому порядку рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії саме НБУ як уповноваженому суб`єкту на здійснення банківського нагляду належало прийняти у межах своєї компетенції відповідні рішення, чого зроблено не було.

У цьому зв`язку Суд зважає на те, що у справах № № 826/15260/17, 826/11199/16 суди відмовили у задоволенні позовів Фонду про визнання протиправними та скасування реєстраційних дій щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (у тому числі відповідно до рішень загальних зборів від 13 липня 2016 року), тоді як НБУ не звертався з позовом про визнання недійсними рішень загальних зборів, змін до статуту чи скасування записів у ЄДР, незважаючи на те, що з моменту ухвалення відповідних рішень минуло вже понад шість років.

У частині другій статті 19 Конституції України закріплений принцип публічного права (в аспекті законності), відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження.

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів положенням Конвенції, ЄСПЛ у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не можуть мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (пункт 70 рішення ).

На державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08, пункт 74); «Тошкуце та інші проти Румунії» (заява № 36900/03, пункт 37)) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (заява № 48939/99, пункт 128); «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96, пункт 119)).

Принцип «належного урядування» передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (заява №33202/96, пункт 120), «Онер`їлдіз проти Туреччини» (заява № 48939/99, пункт 128), «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (заява № 21151/04, пункт 72), «Москаль проти Польщі» (заява № 10373/05, пункт 51)).

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується власністю на матеріальні речі і не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять собою активи, можуть також вважатися «майновими правами» і, таким чином, «майном» у цілях цього положення. У кожній справі слід дослідити питання того, чи обставини справи, взяті разом, наділяли заявника правом на істотний інтерес, який захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення ЄСПЛ у справах «Броньовський проти Польщі» (заява № 31443/96), «Ятрідіс проти Греції» (заява № 31107/96), «Беєлер проти Італії» (заява № 33202/96), «Анхойзер-Буш проти Португалії» (заява № 73049/01), «Онер`їлдиз проти Туреччини» (заява № 48939/99), «Паррілло проти Італії» (заява № 46470/11), «Белане Надь проти Угорщини» (заява № 53080/13), «Еліф Кизил проти Туреччини» (заява № 4601/06)).

Аналізуючи дії державних органів у контексті порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права особи на мирне володіння майном, ЄСПЛ зазначав, що ліцензія на ведення підприємницької діяльності (бізнесу) є володінням. Її відкликання є втручанням у право, гарантоване статтею 1 Першого протоколу (див. рішення ЄСПЛ у справах «Мегадат.ком СРЛ проти Молдови» (заява № 21151/04), «Бімер С.А. Проти Молдови» (заява № 15084/03), «Розенцвайг і Бондед Веахаузіс Лтд. Проти Польщі» (заява № 51728/99), «Векони проти Угорщини» (заява № 65681/13), «НІТ С.Р.Л. проти Республіки Молдова» (заява № 28470/12)).

Також за практикою ЄСПЛ банківська ліцензія вважається «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. пункт 130 рішення ЄСПЛ у справі «Capital Bank AD v. Bulgaria» (заява № 49429/99)).

У справі «C?ng?ll? Holding A.S. and C?ng?ll?oglu v. Turkey» (заяви № № 31833/06 та 37538/06) (за змістом якої йшлося про примусове виведення з ринку та передачу у власність держави з подальшим продажем одного із банків Туреччини) ЄСПЛ керувався тим, що оскільки національні суди виснували про незаконність відповідних адміністративних актів щодо передачі банку державі та визнали їх недійсними з ретроспективною дією, то втручання у право заявників на користування своїм майном не може вважатися законним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункти 50-52 рішення ЄСПЛ у цій справі).

Зі змісту рішення ЄСПЛ у справі «Suzer and Eksen Holding A.S. v. Turkey» (заява №6334/05) вбачається, що покликаючись на пункт 1 статті 6 Конвенції та статтю 1 Першого протоколу, заявники (акціонери приватного банку) скаржилися на порушення прав власності та на відмову національних органів виконати остаточні судові рішення, якими скасовані всі адміністративні заходи, що призвели до ліквідації їхнього банку. ЄСПЛ встановив, що заходи, вжиті Агентством з Банківського регулювання і нагляду, призвели до позбавлення заявників майнових прав, як матеріальних, так і нематеріальних, пов`язаних з діяльністю їхнього колишнього банку. У цьому відношенні Суд вважав, що оскаржувані заходи становлять втручання у здійснення заявниками права на мирне володіння своєю власністю, і, отже, застосовується стаття 1 Першого протоколу. Також ЄСПЛ з`ясував, що означене Агентство не вжило жодних заходів для забезпечення виконання остаточних і таких, що підлягають виконанню, адміністративних рішень, винесених проти нього, порушивши право заявників на суд у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Тож за результатом розгляду цієї справи ЄСПЛ постановив, що мало місце як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з нехтуванням державою-відповідачем права заявників на суд, так і порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, по перше, у зв`язку із заходами позбавлення майна, вжитими державою проти банку, по друге, з огляду на невиконання відповідних адміністративних рішень.

З огляду на зазначену практику ЄСПЛ, позбавлення банківської ліцензії розглядається як втручання в право власності колишніх власників (акціонерів) банку, при чому в кожному конкретному випадку визначальним є встановлення обставин того, чи відповідало таке втручання вимогам законності, чи переслідувало законну мету і чи було воно пропорційним переслідуваній меті.

В аспекті наведених правових висновків ЄСПЛ судова палата зауважує, що всі індивідуальні акти НБУ та Фонду щодо виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку були визнані незаконними та скасовані в судовому порядку (тобто скасовано юридичну підставу для введення тимчасової адміністрації та початку ліквідації), тоді як НБУ, у свою чергу, не виконав покладених на нього законодавством обов`язків у питанні здійснення банківського нагляду, зокрема щодо повторного прийняття у визначений законом строк необхідних рішень задля забезпечення можливості Фонду здійснити процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Отже, здійснення органом державного управління своїх функцій щодо банківського нагляду у відповідний спосіб може свідчити про порушення принципу належного урядування та гарантованого Конвенцією права на мирне володіння майном.

Нехтування цими обставинами в питанні визначення правового статусу ПАТ «Український інноваційний компанія» (попередня назва - ПАТ «Український інноваційний банк») є неможливим.

Таким чином, внаслідок бездіяльності центрального органу державного управління (НБУ), а також через не запровадження органом законодавчої влади нормативного регулювання порядку «відновлення» банківської ліцензії у випадку скасування судовими рішеннями відповідних рішень НБУ та Фонду, спрямованих на здійснення процедури ліквідації банку, чи порядку подальшого виведення неплатоспроможного банку з ринку за цих умов, Боржника варто вважати таким, що був позбавлений можливості зберігати правовий статус банку.

Також Суд врахував, що процедура виведення банку з ринку так і не була поновлена та, у контексті окреслених вище обставин, на дату підготовчого засідання у цій справі не було реальних перспектив для її поновлення.

У цьому зв`язку доцільною вбачається ліквідація ПАТ «Українська інноваційна компанія» на підставі положень КУзПБ як єдиний можливий спосіб захисту прав не лише акціонерів цього товариства, його кредиторів та працівників, а й прав самого Боржника, зокрема, перед дебіторами.

Підсумовуючи, Суд зауважує, що у вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування законодавства про банкрутство до ПАТ «Українська інноваційна компанія» урахував такі виняткові обставини цієї справи:

- наявність чинних судових рішень, якими визнано протиправними та скасовано всі рішення НБУ та Фонду щодо виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку (єдине нескасоване рішення НБУ про віднесення банку до категорії проблемних згідно з нормативним регулюванням до процедури виведення банку з ринку не належить);

- наявність чинного судового рішення, яким суд зобов`язав НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «Український інноваційний банк» як банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття постанови НБУ від 22 березня 2016 року № 180 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію;

- неналежне виконання НБУ покладених на нього законодавством обов`язків щодо здійснення банківського нагляду, зокрема внаслідок неприйняття необхідних рішень, спрямованих на забезпечення можливості Фонду здійснити процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку;

- порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення та виконання державними органами відповідних їх функцій у межах своєї компетенції у спосіб, що підпадає під ознаки порушення гарантованих Конвенцією права на суд та права на мирне володіння майном, а також принципу належного урядування;

- пропуск встановлених законом строків для ліквідації ПАТ «Укрінбанк» у порядку, визначеному банківським законодавством;

- відсутність нормативного регулювання механізму поновлення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку у випадку скасування у судовому порядку відповідних рішень НБУ та Фонду щодо запровадження такої процедури;

- відсутність за даними Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу з назвою ПАТ «Укрінбанк» та кодом 05839888, що обумовлює неможливість визначення органу/суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління цією особою;

- існування у правовому полі юридичної особи (ідентифікаційний код 05839888), яка здійснювала банківську діяльність та мала назву ПАТ «Укрінбанк», із новою назвою - ПАТ «Українська інноваційна компанія» та із внесеними змінами до статуту стосовно видів діяльності, тоді як незаконність рішень загальних зборів щодо таких змін та відповідних записів у ЄДР не була доведена в судовому порядку (тоді як НБУ взагалі не ініціював відповідних спорів);

- відсутність у ПАТ «Українська інноваційна компанія» банківської ліцензії та відсутність відомостей про зазначену юридичну особу в єдиному Державному реєстрі банків.

Допускаючи можливість застосування до ПАТ «Українська інноваційна компанія» положень КУзПБ, Суд також урахував, що у провадженні у справі про банкрутство, порівняно з ліквідацію цього Товариства у передбаченій банківським законодавством процедурі, є не менш ефективним та дієвим захист прав та інтересів третіх осіб у правовідносинах із Боржником, що виникли під час здійснення ним як банківської діяльності (в межах спеціальної правосуб`єктності як банківської установи), так і не пов`язаної з такою господарської діяльності з дати внесення органами управління змін до статуту та їх державної реєстрації (правомірність чого не спростована у судовому порядку).

При цьому Фонд не позбавлений права заявити грошові вимоги у статусі кредитора Боржника щодо суми коштів, які були виплачені вкладникам на підставі Закону про гарантування вкладів (що і було здійснено Фондом згідно із наявними у цій справі доказами), а також інші збитки за їх наявності.

Будь-яке розширене тлумачення положення частини другої статті 2 КУзПБ у спосіб, який би позбавляв права доступу до суду ПАТ «Українська інноваційна компанія» як юридичну особу, ненаділену статусом банку, є неприпустимим.

Таким чином, з урахуванням положень статті 6 Конвенції здійснення судової процедури банкрутства ПАТ «Українська інноваційна компанія» у визначеному законодавством про банкрутство порядку є формою реалізації Боржником та усіма його кредиторами права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Такий порядок дій стабілізує правову ситуацію навколо зазначеного Товариства і забезпечить захист прав та інтересів усіх учасників спірних правовідносин.

Отже, Верховий Суд у своїй постанові встановив, що юридична особа (ідентифікаційний код 05839888), яка раніше здійснювала банківську діяльність та мала назву ПАТ «Укрінбанк», наразі має нову назву - ПАТ «Українська інноваційна компанія».

Крім того, Верховний Суд встановив відсутність за даними Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу з назвою ПАТ «Укрінбанк» та кодом 05839888, що обумовлює неможливість визначення органу/суб`єкта, наділеного повноваженнями на управління цією особою.

Верховний Суд у своїй поставнові вказав, що ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків.

Станом на 23 лютого 2026 року розгляд судом справи №913/266/20 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» () триває.

Згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Отже, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства по своїй суті та змісту встановлює виключну підсудність справ за участі боржника стосовно якого відкрито провадження у справі про неплатоспроможність.

Згідно п. 8 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

У справі №925/1343/25 місцевий господарський суд вирішує спір про визнання іпотеки припиненою, скасування обтяження, стороною в якому є іпотекоджержатель за договором, щодо якого відкрито провадження у справі №913/266/20 про банкрутство.

При цьому судом було враховано вищенаведений висновок Верховного Суду стосовно того, що ПАТ «Укрінбанк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888 і єдиним обсягом прав та обов`язків.

Відповідно до ч.13 ст.32 ГПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Справа про визнання банкрутом публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» розглядається Господарським судом Луганської області суддею одноособово.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, відповідно до вимог ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи №925/1343/25 підлягають передачі судді Господарського суду Луганської області, у провадженні якого перебуває справа №913/266/20 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія».

При цьому суд вважає, що з урахуванням предмету спору зі справи №925/1343/25 її розгляд саме в межах справи про банкрутство в повній мірі забезпечить захист прав та інтересів усіх учасників даних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, та керуючись ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 20, 31, 234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Передати матеріали справи №925/1343/25 судді Господарського суду Луганської області, у провадженні якого перебуває справа №913/266/20 про банкрутство публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» () для її розгляду.

2. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені ст.ст. 255-257 ГПК України.

Суддя А.В.Васянович