ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2026 р. Справа№ 910/9747/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Сибіги О.М.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 (повний текст рішення складено 16.12.2025)

у справі №910/9747/25 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC)

про стягнення 908802,37 грн

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» (далі - позивач, Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 908802,37 грн неустойки, з яких: 355618,35 грн - пеня, 553184,02 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю № 09/632-12/2024 від 23.12.2024 в частині своєчасної поставки продукції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції врахував зміст укладено між сторонами договору, правил Інкотермс 2020, застосування яких погоджено останніми, та дійшов висновку, що у даному випадку товар був поставлений саме 05.05.2025, а не 19.06.2025, як зазначає позивач.

Відтак, за висновком суду першої інстанції, відповідач є таким, що прострочив поставку товару у період з 02.05.2025 по 05.05.2025, і позивач мав право нарахувати пеню саме за вказаний період.

Враховуючи, що прострочення тривало до 05.05.2025, то правові підстави для нарахування пені та штрафу за період після 05.05.2025 по 19.06.2025 відсутні.

Крім того, враховуючи складність справи, характер спірних правовідносин, обсяг матеріалів у справі, кількість поданих відповідачем процесуальних документів, а також те, що адвокат здійснював представництво відповідача у іншій аналогічній справі, суд першої інстанції погодився з доводами позивача стосовно того, що в даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 90 000,00 грн є надмірно завищеним, у зв`язку з чим зменшив заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» звернулося 18.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 17.12.2025, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/9747/25 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки поставка та отримання регулюється профільним законодавством, що має пріоритет в застосуванні, зокрема: ст.ст. 7, 9, абз. 2 ст.ст. 17, 27 Закону України «Про лікарські засоби» (далі - Закон), п.п. 5, 8 Постанови КМУ від 14.09.2005 № 902 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну», які вказують на те, що медична продукція, що потрапляє на територію України набуває статусу ліків, які можливо використовувати пацієнтам виключно після проведення лабораторного аналізу, адже до отримання вказаного позитивного висновку така медична продукція є товаром невідомого походження, яка має невідому діючу речовину.

Апелянт зазначає, що лікарська продукція хоч і поставлена на склад 05.05.2025, але фактично вона належала відповідачу, який до моменту отримання позитивного висновку контролюючого органу, а також підписання акта приймання-передачі мав право нею розпоряджатися, як і мав право вільного доступу та право вимоги повернути поставлений товар у будь-який момент та у будь-якій кількості.

Також, судом першої інстанції не враховано, що несвоєчасна поставка продукції завдала значної шкоди пацієнтам, які потребують своєчасного лікування.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/9747/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відзив. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Розгляд справи №910/9747/25 призначено на 11.02.2026. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9747/25.

05.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9747/25.

29.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, у зв`язку з необґрунтованістю апеляційної скарги.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач зазначив, що посилання скаржника на ст.ст. 7, 9, абз. 2 ст.ст. 17, 27 Закону України «Про лікарські засоби» є безпідставним, оскільки вказаний закон регулює правовідносини, пов`язані із створенням, реєстрацією, виробництвом, контролем якості та реалізацією лікарських засобів, а питання щодо строків поставки продукції, в тому числі лікарських засобів не входить у сферу регулювання закону.

Отже, доводи апелянта, про пріоритет законодавства щодо обігу лікарських засобів над цивільно-правовими аспектами строків їх поставки, переходу права власності на них дисонують між собою, оскільки в контексті предмету спору не є речами одного порядку.

Також відповідач зазначив, що, строк поставки товару і дата переходу права власності на товар у даній справі є відмінними, адже у першому варіанті це поставка продукції на склад, а в другому - приймання позивачем товару за кількістю та якістю.

Доводи апелянта щодо наявності шкоди, завданої пацієнтам, які потребують якісного лікування не підтверджуються матеріалами справи.

Товариство наголосило на тому, що саме представники позивача перевищили граничний строк приймання лікарських засобів, що передбачений Порядком здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2005 р. № 902.

Відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

29.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яке обґрунтоване тим, що переважна частина правничої допомоги надана за межами розгляду справи, правова позиція відповідача при розгляді справи в апеляційному порядку не змінювалося.

10.02.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

У судове засідання 11.02.2026 з`явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України та поданого клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 - залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 23.12.2024 між Державним підприємством «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) (далі - постачальник) укладено договір про закупівлю № 09/632-12/2024 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання поставити замовнику фармацевтичну продукцію, асортимент, ціна та обсяг якої вказується у специфікації (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а замовник - прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020 (п. 2.1 договору).

У п. 2.2 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється на умовах DAP або DDP - склад замовника (на території України).

Відповідно до п. 2.4 договору право власності на продукцію переходить від постачальника до замовника після прийняття продукції в пункті призначення та підписання видаткової накладної або акта приймання продукції згідно з розділом 6 цього договору.

Усі витрати, пов`язані із транспортуванням (включаючи завантаження та розвантаження продукції (крім кінцевого розвантаження на складі замовника), перебування транспорту на митницях під час проходження митних процедур тощо, доставкою продукції до пункту призначення здійснюється за рахунок постачальника (п. 2.5 договору).

Згідно з п. 2.6 договору постачальник зобов`язаний забезпечити схоронність продукції протягом усього періоду її транспортування, включаючи період її зберігання на складах (крім періоду зберігання на складі замовника до оформлення акта приймання продукції) до моменту передачі замовнику (або його уповноваженому представникові).

Згідно із абзацами 1, 2 п. 3.4 Договору якщо інше не передбачене цим договором, за загальним правилом, оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати.

Попередня оплата за цим Договором здійснюється замовником протягом 30 календарних днів з дня надання постачальником забезпечення попередньої оплати у формі банківської гарантії та за умови дотримання постачальником вимог, визначених п.п. 3.5.-3.9. цього договору.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції за цим договором у строк, вказаний в специфікації (Додаток № 1).

Вказані у специфікації (додаток №1) та/або заявках на поставку продукції строки поставки продукції можуть бути змінені за мотивованим зверненням постачальника та/або рішенням замовника за наявності документально підтверджених об`єктивних обставин та/або у разі здійснення замовником попередньої оплати, та/або у випадку, коли дія договору може бути продовжена відповідно до законодавством у сфері публічних закупівель, але у будь-якому випадку - за взаємною згодою сторін (п. 4.2 договору).

Згідно з п. 4.4.1 договору, заявка на поставку продукції подається замовником постачальнику не менше ніж за 30 календарних днів до дати поставки, визначеної у специфікації (додаток №1).

Відповідно до п. 4.5 договору у випадках коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в Договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, та у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням пунктів 4.1 - 4.4 договору.

Згідно з п. 6.4 договору приймання продукції здійснюється після перевірки замовником особисто та/або із залученням третьої особи продукції на: відповідність технічним вимогам до даного виду продукції та вимогам нормативної документації та проведення замовником особисто та/або із залученням третьої особи вхідного контролю якості продукції, у т.ч. перевірки товаросупровідних документів, визначених п. 6.7 договору, візуального огляду кожної серії продукції щодо зовнішнього вигляду, відповідності, цілісності, неушкодженості пакування, дотримання температурних умов транспортування продукції, проведення повного кількісного контролю-перерахунку (інвентаризації) продукції на складі замовника, лабораторного аналізу (за наявності підстав). Вхідний контроль якості проводиться упродовж 10 (десяти) робочих днів, без урахування терміну, відведеного для лабораторного аналізу (у разі проведення такого). Строк вхідного контролю якості може бути продовжено за наявності обґрунтованих підстав (відсутності, несвоєчасного отримання, невірного оформлення або невідповідності супровідних документів, передбачених цим договором, вимогам чинних нормативно-правових актів України; проведення лабораторного аналізу (у разі необхідності проведення за наявності підстав) тощо).

Враховуючи специфіку продукції, що поставляється за цим договором, замовник для прийняття її за якістю може залучати третіх осіб за власним вибором, без погодження з постачальником (п. 6.4.1 договору).

Відповідно до п. 6.4.2 договору після здійснення перевірки продукції, у разі відсутності зауважень замовника до продукції, замовник підписує видаткову накладну та/або акт приймання продукції, що підтверджує перехід права власності на продукцію від постачальника до замовника, та повертає належні екземпляри постачальнику.

У п. 8.1 договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.2 договору у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) продукції, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від ціни продукції, строк поставки якої порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданої (несвоєчасно переданої, повернутої) продукції, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. За порушення строку поставки продукції понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни продукції, строк поставки якої порушено. При цьому, відібрані зразки серій продукції для проведення лабораторного аналізу не вважаються непоставленими (неприйнятими).

23.12.2024 сторони погодили та підписали специфікацію (Додаток № 1 до договору), відповідно до п. 3 якої загальна ціна договору складає 7902937,40 грн.

Згідно з п. 4 специфікації відповідно до п. 4.1 договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції за договором у строк до 01.05.2025 включно.

Відповідно до п. 6 специфікації цей договір діє до 01.06.2025 включно, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки продукції - до повного виконання.

Додатковою угодою № 1 від 23.12.2024 до договору сторони дійшли згоди зменшити загальну ціну продукції до 70 905 628,80 грн

Додатковою угодою № 2 від 27.12.2024 до договору сторони дійшли згоди внести зміни в банківські реквізити замовника.

Додатковою угодою № 3 від 22.05.2025 до договору сторони дійшли згоди про внесення змін у п. 6 специфікації та замінити солова та цифри « 01 червня 2025» на слова та цифри « 15 липня 2025».

Відповідно до платіжної інструкції №5 від 08.01.2025 замовником було проведено 100% передоплату продукції.

Згідно відмітки у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 12948296 замовлена продукція 05.05.2025 була доставлена відповідачем до вказаного позивачем місця (пункту) призначення - м. Київ, вул. Березняківська, буд 29 (п. 3 CMR № 12948296), отримувач філія «Медпостачання» ДП «МЕДЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ».

Позивач не заперечує, що 05.05.2025 товар доставлено на склад.

09.05.2025 Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві складено Протокол перевірки вантажу, на підставі заяви позивача від 06.05.2025, відповідно до якого порушень не виявлено.

19.06.2025 Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві було надано висновок про якість ввезеного в Україну лікарського засобу з метою безоплатного постачання (передачі) обласним, Київській та Севастопольській міським держадміністраціям або суб`єктам господарювання, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за результатами закупівель за кошти державного бюджету, здійснених особою, уповноваженою на здійснення закупівель у сфері охорони здоров`я, для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я № 30482/25/26.

19.06.2025 між сторонами підписано Акт № 1 приймання продукції №1 до договору.

ДП «Медичні закупівлі України» звернулося до відповідача із претензією вих № 05/2738-07/2025 від 09.07.2025, в якій повідомило про порушення останнім строків поставки продукції, а саме з 02.05.2025 по 19.06.2025, у зв`язку з чим заявлено вимогу про стягнення штрафних санкцій у розмірі 940 412,89 грн, з яких 387 228,87 грн пені та 553184,02 грн штрафу.

Відповідач у відповідь на вказану претензію листом від 16.07.2025 вих № PG 160725/2 повідомив, що позивачем помилково визначений період прострочення по 19.06.2025, оскільки товар поставлено на склад 05.05.2025, з урахуванням чого розрахунок пені слід здійснювати за період з 02.05.2025 по 05.05.2025, розмір пені становить 31610,52 грн.

21.07.2025 відповідач сплатив на рахунок позивача пеню у розмірі 31610,52 грн.

Як зазначає Підприємство, Товариство порушило умови договору в частині своєчасної поставки продукції, у зв`язку з чим ДП «Медичні закупівлі України» звернулось до Господарського суду міста Києва з вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 355 618,35 грн та штрафу в розмірі 553 184,02 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору № 09/632-12/2024 від 23.12.2024 про закупівлю, який за правовою природою є договором поставки.

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, є обов`язковим для сторін.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судова колегія зазначає, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

У відповідності до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Як встановлено судом, відповідно до п. 3.4 договору якщо інше не передбачено цим договором, за загальним правилом, оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати. Попередня оплата за цим договором здійснюється замовником протягом 30 календарних днів з дня надання постачальником забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії та за умови дотримання постачальником вимог, визначених п.п. 3.5-3.9 цього договору. Датою сплати є дата списання грошових коштів з рахунку замовника, відкритого в органі Казначейства.

Як правильно встановлено судом першої інстанції попередня оплата була здійснена Підприємством у розмірі 179 480,37 євро на рахунок постачальника, що підтверджується платіжною інструкцією №5 від 08.01.2025.

В силу приписів статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено частиною 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до п. 4.5 договору у випадках коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в Договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, та у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням пунктів 4.1 - 4.4 договору.

Пунктом 4 специфікації до договору, сторони погодили, що у відповідності до п. 4.1 договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк до 01.05.2025 включно.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.

Згідно з п. 2.2 договору поставка продукції здійснюється на умовах DAP склад замовника (на території України).

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, сторони не встановили момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Як зазначено в офіційному перекладі правил Інкотермс 2020 Міжнародної торгової палати (офіційний переклад на українську мову здійснений ТОВ «Асоціація експортерів та імпортерів» у 2019 році), правила Інкотермс не стосуються моменту переходу права власності на продані товари (п. 7 Вступу до правил Інкотермс 2020), а пояснюють низку торговельних термінів; описують обов`язки продавця та покупця; ризик: де і коли продавець постачає товари, іншими словами, коли ризик переходить від продавця до покупця; витрати: яка зі сторін несе відповідальність і за які витрати. Правила Інкотермс охоплюють сферу 10 статей, пронумерованих А1/В1 тощо. У статтях А містяться обов`язки продавця, а у статтях В містяться обов`язки покупця (п.п. 4, 5 Вступу до правил Інкотермс 2020).

Згідно з Інкотермс 2020 DAP продавець здійснює поставку товару та передає ризик покупцю: коли товар надано у розпорядження покупця, на транспортному засобі, що прибув, готовим до розвантаження у названому місці призначення або в узгодженому пункті у межах цього місця, якщо такий пункт узгоджений сторонами.

Так, відповідно до статті А2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 продавець зобов`язаний поставити товар шляхом його надання у розпорядження покупця на транспортному засобі, що прибув, готовим до розвантаження в узгодженому пункті, якщо такий є, у названому місці призначення або забезпечити надання товару, поставленого у такий спосіб. У будь-якому випадку, продавець має поставити товар в узгоджену дату, в межах узгодженого періоду.

Стаття А3 умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що продавець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту його поставки відповідно до статті А2, за винятком втрати чи пошкодження за обставин, зазначених у статті В3.

Відповідно до статті В2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, якщо він поставлений відповідно до статті А2.

Стаття В3 умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що покупець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту його поставки, як передбачено статтею А2.

Таким чином, оскільки поставка товару здійснювана на умовах DАР (повна назва - Delivered at Place або «Поставка у місце призначення») то продавець виконав свої договірні зобов`язанням з поставки в момент, коли він передав у розпорядження покупця товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Так, у графі 24 наявної в матеріалах справи копії міжнародної товарно-транспортної накладної CMR міститься відмітка про те, що замовлена продукція прибула на склад призначення вантажоодержувача 05.05.2025.

Вказаний факт сторонами не заперечується.

Відтак, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та умов поставки DАР, Інкотермс-2020 суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач виконав своє зобов`язання з поставки продукції 05.05.2025, тобто коли передав у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене замовником місце у вищевказану дату.

Аналогічний висновок про те, що товар вважається поставленим відповідачу з дати прибуття його в місце поставки викладений у постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 910/17814/23 (п. 4.45).

Тверджень позивача про те, що момент переходу права власності є моментом належного виконання обов`язку з поставки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.4 договору право власності на продукцію переходить від постачальника до замовника після прийняття продукції в пункті призначення та підписання видаткової накладної або Акта приймання продукції відповідно до умов договору.

Крім того, пунктом 6.4.2 договору передбачено, що після здійснення перевірки продукції, у разі відсутності зауважень замовника до продукції, замовник підписує видаткову накладну та/або акт приймання продукції, що підтверджує перехід права власності на продукцію від постачальника до замовника, та повертає належні екземпляри постачальнику.

Відтак пункти 2.4 та 6.4.2 договору встановлює, що видаткова накладна та/або Акт приймання продукції підтверджує саме перехід права власності на продукцію, а не момент виконання обов`язку з фактичної поставки товару.

За ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 334 Цивільного кодексу України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Зі змісту ст. 334, ч. 1 ст. 655, ч. 1 ст. 677, ч. 1 ст. 697 Цивільного кодексу України вбачається, що передання майна це фізичний акт передачі речі, тоді як перехід права власності це юридичний наслідок, результат, який означає зміну власника. І цей юридичний наслідок може настати як безпосередньо у момент передачі товару, так і до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу та положень чинного законодавства.

Отже, право власності на товар може переходити від продавця до покупця у момент передачі товару, до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу. Це випливає зі змісту ч.1 ст.655, ч.1 ст.677, ч.1 ст.697 ЦК.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22.

Отже, «момент поставки товару» і «момент переходу права власності» не є тотожними та у даному випадку, враховуючи зміст укладеного між сторонами договору, не збігаються у часі.

Колегія суддів зазначає, що підписання сторонами лише 19.06.2025 акта приймання-передачі продукції № 1, який у розумінні п. 2.4 договору є документальним оформленням переходу права власності на продукцію, не спроможне спростувати того факту, що ця продукція була передана відповідачем та прийнята позивачем у своє розпорядження готовою до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення, 05.05.2025 - дату, вказану у CMR, що у розумінні умов поставки DАР Інкотермс-2020 і означає виконання постачальником взятих на себе договірних зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до тверджень апелянта про те, що лікарська продукція хоч і поставлена на склад 05.05.2025, але фактично вона належала відповідачу, який до моменту отримання позитивного висновку контролюючого органу, а також підписання акта приймання-передачі мав право нею розпоряджатися, як і мав право вільного доступу та право вимоги повернути поставлений товар у будь-який момент та у будь-якій кількості, оскільки умовами поставки DАР Інкотермс-2020 передбачено, що саме покупець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту його поставки, так як товар знаходиться у володінні останнього.

Посилання апелянта на те, що до правовідносин які виникли у зв`язку з поставкою медичної продукції підлягає застосуванню Закон України «Про лікарські засоби», відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки вказаний закон регулює лише правовідносини, пов`язані із створенням, реєстрацією, виробництвом, контролем якості та реалізацією лікарських засобів, а не порядок поставки.

Приписами п. 6.4.4 договору передбачено, що за наявності підстав, зазначених у Додатку №3 до договору, вхідний контроль якості може проводитися із проведенням лабораторного аналізу.

Відтак на переконання колегії суддів, проведення лабораторного аналізу є необов`язковим, а тому доводи апелянта про неможливість поставки товару без проведення лабораторного аналізу для підтвердження статусу ліків, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідності тлумачити умови договору contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), що полягає в тому, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови, у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведено інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін.

У даному випадку проект договору готувався позивачем, а не відповідачем.

Таким чином, підписання сторонами лише 19.06.2025 акта приймання продукції № 1, який у розумінні п. 2.4, 6.4.2 договору є документальним оформленням переходу права власності на продукцію, не спростовує того факту, що ця продукція була передана відповідачем та прийнята позивачем у своє розпорядження готовою до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення, 05.05.2025 - дату, вказану у CMR, що у розумінні умов поставки DАР Інкотермс-2020 і означає виконання постачальником взятих на себе договірних зобов`язань з поставки товару.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач є таким, що прострочив поставку товару лише у період з 02.05.2025 по 05.05.2025.

Таким чином, позивач за період 02.05.2025 по 05.05.2025 мав право нарахувати відповідачу пеню, розмір якої складає 31 610,52 грн.

Разом з тим, вказаний розмір пені сплачений відповідачем на користь позивача 21.07.2025.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що нарахування штрафу та пені за неналежне виконання відповідачем договору за період після 05.05.2025 по 19.06.2025 є безпідставним.

З огляду на встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 також вирішено питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнуто з Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) витрат на професійну правничу допомогу розмірі 10 000,00 грн.

Позивач звертаючись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 просив повністю скасувати рішення суду першої інстанції, відтак оскаржуване рішення підлягає перегляду і в частині розгляду судом заяви Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач просив стягнути з позивача 90000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

- попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

- визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

- розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як правильно зазначено судом першої інстанції, на підтвердження вимоги про стягнення зі Підприємства витрат на правову допомогу у місцевому господарському суді у сумі 90 000,00 грн, заявником надано копії: договору № 2 про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 26.08.2025, рахунку-фактури № 26.08.25 від 26.08.2025, Акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 29.08.2025 на суму 90000,00 грн, платіжної інструкції № 19 від 27.08.2025 на суму 90000,00 грн.

За змістом частини 3 статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами 2 та 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2025 між Адвокатським бюро «ВАПЕЛЬНИК і ПАРТНЕРИ» (дала - Адвокатським бюро) та ТОВ «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) (далі - клієнт) укладено договір №2 про надання правової допомоги - адвокатських послуг (далі - договір від 26.08.2025), відповідно до п. 1.1 якого бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу - адвокатські послуги у судовому провадженні господарського судочинства № 910/9747/25 за позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» штрафу в розмірі 908802,37 грн за договором про закупівлю № 09/632-12/2024 від 23.12.2024.

Пунктами 2.1, 2.3 договору від 26.08.2025 сторони погодили, що гонорар обчислюється у фіксованому грошовому розмірі, не залежно від обсягів наданої правової допомоги та витраченого часу адвокатом; загальний розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану правову допомогу в суді першої інстанції становить 90000,00 грн.

29.08.2025 між Товариством та Адвокатським бюро підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до якого Адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв послуги правового характеру, у справі господарського судочинства №910/9747/25 в Господарському суді міста Києва, в обсязі та на умовах, передбачених договором, а саме ознайомлення з матеріалами, консультації: аналіз підстав та предмету позову, обрання правової позиції (доказів) спрямованих на спростування аргументів позивача: складання та подання процесуальних документів до суду.

Сума гонорару обчислена у фіксованому розмірі та складає 90 000,00 грн без ПДВ (п. 3 акта).

26.08.2025 Адвокатським бюро виставлено Товариству рахунок-фактуру №26.08.25 на суму 90 000,00 грн, який був оплачений Товариством 27.08.2025 згідно з платіжною інструкцією від 27.08.2025 на вищевказану суму.

Положення ст. 60 ГПК України передбачають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються як довіреністю, так і ордером.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) у справі №910/9747/25 здійснював адвокат Вапельник Сергій Дмитрович, який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АІ №1985381 від 26.08.2025, виданого Адвокатським бюро «ВАПЕЛЬНИК і ПАРТНЕРИ».

Позивач у відповіді на відзив не погодився із зазначеною сумою втрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, зазначавши, що спір у цій справі є спором незначної складності (стягнення штрафу), не містить великого об`єму матеріалів (до позовної заяви додано невелику кількість документів), у справі всього залучено два учасники, представником відповідача було подано один процесуальний документ (відзив на позовну заяву), отже підготовка у цій справі не вимагала великого обсягу аналітичної та технічної роботи. На підставі вищевикладеного, сума відшкодування у розмірі 90 000,00 грн не підпадає під критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі N 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц). Господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 ГПК України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 ГПК України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі, Товариство визначило розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 90 000,00 грн та як вбачається з наданих документів на підтвердження таких витрат - розмір витрат на правничу допомогу погоджено між Товариством та його адвокатом у фіксованому розмірі.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/ (провадження № 12-14гс22)).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Скаржник в апеляційній скарзі не навів підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на положення ст.ст. 123, 129 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності, розумності та співмірності таких витрат, їх обґрунтованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру заявлених відповідачем до стягнення витрат на правову допомогу до 10000,00 грн.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи Підприємства, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі №910/9747/25 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційну скаргу Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» необхідно залишити без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство просило суд стягнути зі Підприємства витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30000,00 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Товариством було подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з доказами понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі, отже докази, які підтверджують розмір судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції були подані у строк, визначений частиною 8 статті 129 ГПК України.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн заявник надав копії договору про надання правничої допомоги - адвокатських послуг №2 від 26.08.2025, додаткової угоди №1 від 23.12.2025, попереднього (орієнтовного) розрахунку, рахунку-фактури №23122025 від 23.12.2025, акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25.12.2025 та платіжної інструкції №45 від 24.12.2025.

Додатковою угодою №1 доповнено розділ 2 договору від 26.08.2025 пунктом 2.4, відповідно до якого загальний розмір гонорару, який клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану правничу допомогу в Північному апеляційному господарському суді становить фіксований розмір 30 000,00 грн.

25.12.2025 між Товариством та Адвокатським бюро підписано Акт примання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до якого Адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв послуги правового характеру, у справі господарського судочинства №910/9747/25 в Північному апеляційному господарському суді, в обсязі та на умовах, передбачених договором, а саме складання та подання процесуальних документів до суду; представництво. Сума гонорару обчислена у фіксованому розмірі та складає 30 000,00 грн без ПДВ.

23.12.2025 Адвокатським бюро виставлено Товариству рахунок-фактуру №231225 на суму 30 000,00 грн, який був оплачений Товариством 24.12.2025 згідно з платіжною інструкцією №45 від 24.12.2025 на вищевказану суму.

Вищенаведені документи у сукупності підтверджують факт понесення Товариством судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції на зазначену ним суму 30000,00 грн.

Позивач у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги посилався на те, що заявлений розмір витрат, які просить стягнути відповідач за складання відзиву на апеляційну скаргу та участі представника у одному судовому засіданні є завищеним, оскільки представнику відповідача не потрібно було вивчати додаткові нормативно-правові акти, його позиція не змінювалася у суду апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі не є співмірним об`єму наданої адвокатом правової допомоги та просив зменшити заявлену суму до розумного розміру.

Колегія суддів зазначає, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути документально обґрунтований, доведений та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Також колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Апеляційний господарський суд, дослідивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, погоджується з доводами відповідача про те, що заявлений розмір витрат є необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, оскільки правова позиція відповідача вже була сформована до апеляційного розгляду цієї справи, а представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатом, доказів додаткового аналізу законодавства та вивчення правової природи спірних правовідносин, необхідності додаткового вивчення матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду не надано.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що представником відповідача під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції був складений та направлений до суду лише один процесуальний документ - відзив на апеляційну скаргу, а також те, що представник відповідача у суді апеляційної інстанції брав участь у одному судовому засіданні.

Враховуючи положення статей 86, 123, 126, 129 ГПК України, надавши оцінку доказам, доводам Товариства щодо розподілу відповідних витрат та клопотанню позивача, а також беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення заяви та стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у цій справі не відповідають критеріям їх реальності та розумності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» у справі № 910/9747/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9747/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ».

4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у справі № 910/9747/25 - задовольнити частково.

5. Стягнути з Державного підприємства «МЕДИЧНІ ЗАКУПІВЛІ УКРАЇНИ» (адреса: 01001, м. Київ, Грушевського, буд. 7; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюбе Глобал» (Pube Global LLC) (адреса: 00-867, Республіка Польща, м. Варшава, вул. Яна Павла ІІ, № 27; 3) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції - 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

6. У задоволенні заяви в решті вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - відмовити.

7. Видачу наказів по справі №910/9747/25 доручити Господарському суду міста Києва.

8. Справу № 910/9747/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 13.03.2026.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров