ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4152/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:

від позивача: Урсакі А.Г.,

від відповідача: Ходжалієв А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/4152/25

за позовом: Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022)

про визнання неправомірною відмову та зобов`язання укласти договір,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

13.10.2025 Фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович (позивач, ФОП Урсакі А.Г.) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (відповідач, Управління), в якій просить суд:

1) визнати неправомірною відмову Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338;

2) вирішити переддоговірний спір та зобов`язати Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради укласти договір з позивачем на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток № 3 до Правил № 3961), та з обов`язковим включенням наступних істотних умов: лотку площею 6,0 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років, згідно до заяви ФОП Урсакі А.Г. від 11.06.2025 за № Ф1-137898-ю/о та на підставі листа рішення Пересипської районної адміністрації ОМР від 27.05.2025 за № 01-05-8/542вх.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи.

2.1. Аргументи Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що з метою здійснення підприємницької діяльності, а саме розташування елементу вуличної торгівлі, ним було подано до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради заяву про укладення договору на право тимчасового користування місцем для розміщення елементу вуличної торгівлі (ЕВТ), зокрема, 11.06.2025 представником позивача за дорученням Божинською-Урсакі К.О., до Центру надання адміністративних послуг, відповідно до п. 13.9-13.10 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених Одеською міською радою 09.10.2013 № 3961-VI, а також відповідно до п.п.2 п.5 статті 13 Закону України «Про адміністративні послуги», було надано заяву для формування вхідного пакету документів № Ф1-137898-ю/о до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР із заявою на отримання адміністративної послуги щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі (ЕВТ) лотку, площею 6 кв.м, змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років.

За ствердженням позивача, до запиту був наданий повний пакет документів відповідно до п. 13.5 Правил № 3961-VI та переліку необхідних документів для отримання адміністративної послуги «Укладення договору на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі», а саме: письмова Інформація про тип, розміри та спосіб розміщення елементу вуличної торгівлі; фотофіксація місця розміщення елементу вуличної торгівлі з позначкою на місцевості, схема розміщення М1:500 (прив`язка елемента вуличної торгівлі), виконана кваліфікованим архітектором на підставі топографо-геодезичної основи з печаткою КП «Одеспроект» від 14.10.2024 за № 309. Також до вищевказаного запиту позивачем було додано підставу укладення договору, а саме лист-рішення Пересипської районної адміністрації ОМР від 27.05.2025 за № 01-05-8/542вх щодо узгодження встановлення елементу вуличної торгівлі, виданого на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2025 у справі 420/35937/24, та первина заява до Пересипської районної адміністрації від 28.10.2024 за № Ф1-246684-ю/о, у який вказані наміри ФОП Урсакі А.Г. щодо розміщення елементу вуличної торгівлі, відповідно до якої було видано лист-рішення.

Як вказує позивач, 20.06.2025 за № 04-10/338 Управлінням пакет документів було повернуто до Управління надання адміністративних послуг з відмовою в укладені договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, в якій відповідач посилався на те, що Уповноважений орган відмовляє в задоволені заяви щодо укладення спірного договору через відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

Позивач вважає надану йому відмову в укладенні договору безпідставною, незаконною, свавільною, яка суперечать Правилами № 3961-VI і порушує його право на підприємницьку діяльність, оскільки лист-рішення було видано Пересипською районною адміністрацією ОМР, документ відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020, містить всі необхідні реквізити і підпис голови адміністрації, а Управління не має повноважень оцінювати належність оформлення документів іншого виконавчого органу та повинно виконати свою пряму функцію та укласти договір відповідно до вимог нормативно-правового акту. Відтак, за висновком позивача, Управління безпідставно ухилилося від укладання договору, що створює переддоговірний спір у розумінні ст. 649 ЦК України.

Отже, позивач не згоден з прийнятим рішенням Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР від 20.06.2025 року за № 04-10-4/338вх по його заяві щодо відмови в реалізації намірів укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі та вважає, що його права порушені.

Також позивач звертає увагу, що не відповідає дійсності посилання відповідача на відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки позивач разом із заявою № Ф1-246684-ю/о від 11.06.2025 надав лист-рішення Пересипської районної адміністрації ОМР від 27.05.2025 за № 01-05-4/542вх. При цьому, відповідно до рішення Виконавчого комітету ОМР № 254 від 13.07.2023 року змінено найменування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на Пересипську району адміністрацію Одеської міської ради, а відтак з 13.07.2023 вже існує Пересипська районна адміністрація ОМР.

В свою чергу позивач додає, що позивачем лист-рішення було отримано саме від Пересипської районної адміністрації ОМР та відповідно його подано до заяви на надання адміністративної послуги. Окрім того, районна адміністрація повідомила Уповноважений орган про видачу ФОП Урсакі А.Г. листа-рішення про можливість розміщення елемента вуличної торгівлі протягом 2-х робочих днів з дня прийняття відповідного рішення. Отже, на переконання позивача, усі необхідні юридичні факти для укладення договору вже настали та відмова відповідача в укладанні договору є безпідставною, а твердження відповідача, щодо відсутності належним чином оформленого листа-рішення хибне.

Додатково позивач наголошує, що відповідач не зазначив у своєму листі про відмову, чому він вважає, що лист-рішення Пересипської районної адміністрації оформлено неналежним чином, у зв`язку з чим позивач наводить роз`яснення відповідно до чинного законодавства України, що лист-рішення, який був наявний на момент розгляду заяви позивача у відповідача, вважається оформленим належним чином, оскільки у листі-рішення чітко зазначено, що районна адміністрація узгоджує ФОП Урсакі А.Г. розміщення елементу вуличної торгівлі - лотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років, що є позитивною відповіддю.

Також, за ствердженням позивача, у листі-рішення є підпис керівника районної адміністрації, лист виданий на офіційному пронумерованому бланку Пересипської районної адміністрації ОМР № 018700 та має реєстраційний номер документа: 01-05-8/542вх та містить адресу, за якою позивач має намір розмістити елемент вуличної торгівлі. Щодо печатки позивач зауважує, що чинне законодавство України скасовує обов`язковість використання печаток органами влади та суб`єктами господарювання. Так, згідно з ДСТУ 4163:2020, відбиток печатки (реквізит 25) не входить до переліку обов`язкових реквізитів для надання документу юридичної сили, а юридична сила документа визначається його відповідністю Національному стандарту, а не наявністю печатки. Отже, за висновком позивача, лист-рішення районної адміністрації, як документ, містить усі обов`язкові реквізити, визначені ДСТУ 4163:2020, та відповідно до Типової інструкції з діловодства (Постанова КМУ № 55), цей документ не належить до категорії тих, що вимагають обов`язкового скріплення гербовою печаткою.

Водночас позивач зазначає, що Правила № 3961-VI надають позивачу право на отримання договору, якщо районною адміністрацією надано погодження (лист-рішення) на розміщення елементу вуличної торгівлі, а у відповідача, відповідно до Правил не має підстав та повноважень відмовляти позивачу в укладанні договору, якщо позивач виконав усі умови відповідно до Правил. При цьому, позивач, на його переконання, у межах строку листа-рішення звернувся до відповідача з повним пакетом документів, виконавши п. 13.9 Правил, чим виконав усі умови визначені Правилами за для укладання договору з Уповноваженим органом. Однак, відповідач, відмовив позивачу в укладанні договору жодним чином не маючи на це законних та обґрунтованих підстав, замість того, щоб діяти добросовісно та виконати технічну функцію укласти відповідний договір.

При цьому, за ствердженням позивача, в даному випадку не має принципу свободи договору, якщо договір укладається на підставі обов`язкового для сторін (чи однієї з них) правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування, зміст такого договору має відповідати цьому правовому акту. Договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі передбачений Додатком № 3 до Правил, затверджений Одеською міською радою, місце яке передається позивачу у платне тимчасове користування перебуває на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради. У вказаному типовому договорі є всі передбачені законодавством умови, що складаються із прав та обов`язків для двох сторін.

Підсумовуючи, позивач вказує, що, відмовляючи в укладені договору листом від 20.06.2025 року за № 04-10/338вх, відповідач діяв незаконно, не обґрунтовано, не добросовісно, свавільно, з порушенням вимог ст. 19 Конституції України, в супереч своїх основних функцій та Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у місті Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 року № 3961- VI, порушуючи право позивача на підприємницьку діяльність. В свою чергу, задоволення позовних вимог в обраний судом спосіб є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений та позивач не втратить своє право на встановлення елементу вуличної торгівлі, яке було надано йому відповідно до рішення Пересипської районної адміністрації ОМР та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2025 у справі № 420/35937/24.

Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач також додає, що при зверненні до відповідача через ЦНАП із заяво про укладення спірного договору у позивача не має обов`язку надавати лист-рішення, оскільки районна адміністрація самостійно повідомляє Управління про видачу листів-рішення відповідно до п. 13.8. Правил № 3961-VI, про що додатково свідчить Інформаційна картка відповідної адміністративної послуги. Отже, на думку позивача, лист-рішення до переліку документів, визначених у п. 9 Інформаційної картки, не входить.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивач має право повторно звернутися із заявою на укладення договору, позивач зауважує, що лист-рішення дійсний протягом 30 календарних днів і його строк закінчився 29.06.2025, а тому повторно звернутися до Управління позивач не може відповідно до п. 13.9 Правил № 3961-VI.

2.2. Аргументи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

Відповідач в обґрунтування своєї правової позиції вказує, що відповідно до п.1.1. Положення, Управління є виконавчим органом Одеської міської ради і створено відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а відповідно до розділу №2 Правил, Уповноважений орган, серед іншого, укладає договори з власниками (користувачами) ТС на право тимчасового користування місцями для розташування ТС, а також елементів торгівлі у випадках, передбачених цими Правилами.

Так, відповідач, посилаючись на п.п. 2.2., 2.3. типових договорів, пояснює, що зважаючи на відсутність в розпорядженні Уповноваженого належним чином оформленого листа рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, зважаючи на невід`ємність та обов`язковість даного документу при оформленні договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі (відсутня печатка Пересипської районної адміністрації ОМР), відповідач дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні заяви щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.

Відповідач вважає рішення Управління щодо відмови в укладенні договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі законним, мотивованим, та належним чином обґрунтованим, а позовні вимоги позивача недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, відповідач звертає увагу, що позивач не позбавлений реалізації права розташування елементів вуличної торгівлі в місті Одесі та права повторного звернення до відповідача з належним чином оформленим листом-рішенням Пересипської районної адміністрації ОМР, а не використання підприємцем даної опції може свідчити про відсутність у нього наміру врегулювання ситуації, що сталася, у позасудовому порядку.

Відповідач додає, що укладення договору на підставі документу, який не містить необхідного реквізиту, зважаючи на той факт, що зміст договору, затверджений додатком №3 до Правил №3961-VI, може вважатись порушенням ст.19 Конституції України. Відповідач також не погоджується та не визнає доводи підприємця відносно проявів надмірного формалізму та втручанням у його господарську діяльність, та спростовує їх наявністю десяти діючих договорів на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та елементів вуличної торгівлі.

Щодо відсутності в пунктах правил вимог до листів-рішень райадміністрацій відповідач погоджується, що у Правилах відсутні вимоги до форми листів-рішень та реквізитів, проте зазначає, що такі вимоги містяться у п. 2.2. типового договору. За таких умов, не належним чином оформлений документ лист-рішення, зокрема за відсутності назви документу, печатки, підпису керівника, тощо може визвати негативні наслідки та свідчити про порушення процедури, порядку оформлення правовстановлюючого документу.

Стосовно тверджень позивача щодо вирішення питань невідповідності листа-рішення райадміністрації безпосередньо з органом який його надав, відповідач вважає, що за відсутності унормованих повноважень та порядку здійснення певних дій, ініціатива приведення документу районної адміністрації у відповідність до вимог договору повинна йти від позивача.

Щодо відсутності підстав для відмови в укладенні договору позивач зазначає, що відмова у розміщенні елементу вуличної торгівлі полягає в неукладенні договору, а підставою для відмови в укладенні договору слугувала відсутність належним чином оформленого листа-рішення райадміністрації, або наявність документу, реквізити якого не дають змоги ідентифікувати його, як лист-рішення.

Посилаючись на п.п. 4.4., 5.23. ДСТУ 4163:2020, відповідач також наголошує, що Одеська міська рада, затверджуючи форму відповідного договору, віднесла листи-рішення райадміністрацій до документів, які потрібно скріплювати печаткою. В свою чергу, ані назви документу, який позивач відносить до листа-рішення, ані печатки на листі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради не міститься.

3. Процесуальні питання вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 позовну заяву (вх.№4270/25) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.10.2025 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича (вх. № 4270/25 від 13.10.2025) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом семи днів з дня вручення ухвали суду.

24.10.2025 до суду від Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича надійшла заява (вх.№ 33737/25) про усунення недоліків, подана на виконання ухвали суду, із змісту якої вбачається фактичне усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 20.10.2025 та додані відповідні документи.

24.10.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№4270/25 від 13.10.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4152/25. Постановлено справу № 916/4152/25 розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "20" листопада 2025 року о 14:40 год.

06.11.2025 Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради подано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 35324/25), який судом прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.

11.11.2025 позивачем через систему «Електронний суд» подано до суду відповідь на відзив (вх. № 35954/25 від 12.11.2025), яка також судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи разом із доданими до неї документами.

20.11.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/4152/25 судом було задоволено клопотання відповідача та постановлено протокольну ухвалу про перерву до "09" грудня 2025 року о 12:00 год.

21.11.2025 відповідачем подано через систему «Електронний суд» до суду заперечення (вх. № 37243/25 від 24.11.2025) на відповідь на відзив, які судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

28.11.2025 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 38061/25) щодо заперечень відповідача на відповідь на відзив, які судом були долучені до матеріалів справи, проте залишені судом без розгляду, що обґрунтовано та відзначено у підготовчому засіданні 09.12.2025.

08.12.2025 представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. № 39057/25), якою просив залучити адвоката Красношлик А.О. до справи № 916/4152/25 як представника позивача, а також із заявою (вх. № 39097/25), якою просив внести зміни до прохальної частини позовної заяви та включити до позовних вимог стягнення суми судових витрат на правничу допомогу адвоката. Вказані заяви судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

09.12.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/4152/25 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду та, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/4152/25 до судового розгляду по суті на "25" грудня 2025 року о 12:00 год. Окрім того, призначено резервну дату з розгляду справи по суті на "23" січня 2026 року об 11:00 год.

25.12.2025 до суду від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 41396/25) про долучення доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу. Клопотання було долучено до матеріалів справи разом із доданими до нього доказами.

25.12.2025 у судовому засіданні по справі № 916/4152/25, у зв`язку із неявкою представника відповідача та неможливістю завершити судовий розгляд справи по суті, судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "23" січня 2026 року об 11:00 год., про що відповідача було повідомлено відповідною ухвалою суду від 26.12.2025 в порядку ст. 120 ГПК України.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.12.2025 у справі № 916/4152/25 на 23.01.2026 об 11:00 год., не відбулося у зв`язку з призупиненням реєстрації вхідної кореспонденції та проведення судових засідань з огляду на розгерметизацію системи опалення та низьку температуру повітря в адміністративній будівлі суду.

26.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/4152/25 призначено на "05" лютого 2026 року о 12:40 год.

Позивач та його представник під час розгляду справи по суті виступили із вступною промовою, зазначили, що заявлений позов підтримують в повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті та усних поясненнях, у судових дебатах просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради у своїй вступній промові та судових дебатах проти позову заперечував повністю з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просила у його задоволені відмовити.

В процесі розгляду справи подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішені відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу. Водночас, у місті Одесі періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.

Відтак, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 05.02.2026 господарським судом був завершений розгляд справи по суті, оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 16.02.2026 о 12:00 год.

В судовому засіданні, 16.02.2026 господарським судом, відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України в присутності представників сторін, було проголошено скорочене судове рішення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

Як свідчать матеріали справи, Урсакі Андрій Григорович є фізичною особою підприємцем з 16.04.2008, види діяльності: роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами, іншими товарами; обслуговування напоями; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 366603 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

28.10.2024 ФОП Урсакі А.Г. звернувся до Пересипської районної адміністрації через Центр надання адміністративних послуг відповідно до п. 4 ст. 9 ЗУ «Про адміністративні послуги» із заявою, якою просив надати узгодження розміщення елементу вуличної торгівлі (в тому числі під час проведення ярмарків) лотку, площею 6,0 кв. м., змішана група товарів, з режимом роботи: 08:00-20:00 годин, на період роботи 5 років, за адресою: м. Одеса, вулиця Владислава Бувалкіна, будинок 37. Вказаній заяві присвоєний реєстраційний номер № Ф1-246684-ю/о.

Як слідує з матеріалів справи, ФОП Урсакі А.Г. звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.11.2024 за № 01-05-4/464вх, щодо відмови ФОП Урсакі А.Г. в розміщенні елементу вуличної торгівлі та зобов`язати Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради прийняти рішення за заявою ФОП Урсакі А.Г. від 28.10.2024 року за № Ф1-246684-ю/о про надання узгодження на розміщення елементу вуличної торгівлі лотку площею 6,0 кв.м. на період роботи 5 років по вул. Владислава Бувалкіна, 37.

17.04.2025 рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 420/35937/24 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання та скасування листа-рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.11.2024 року за № 01-05-4/464вх, щодо відмови фізичній особі-підприємцю Урсакі Андрію Григоровичу в розміщенні елементу вуличної торгівлі за адресою м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, а також зобов`язано Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради повторно розглянути заяву Урсакі Андрія Григоровича № Ф1-246684-ю/о від 28.10.2024 року про можливість розміщення елементу вуличної торгівлі лотку площею 6,0 кв.м. по вул. Владислава Бувалкіна, 37 та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вказане рішення Одеського окружного адміністративного суду не оскаржувалось та набрало законної сили 20.05.2025.

27.05.2025 Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по а справі № 420/35937/24, позивачу був наданий лист № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, яким, за результатами повторного розгляду звернення від 28.10.2024 за № Ф1-246684-ю/о та схеми розміщення м. 1:500 (прив`язка елемента вуличної торгівлі), виконаної кваліфікованим архітектором на підставі топографо-геодезичній основі з печаткою КП «Одеспроект» від 14.10.2024 № 309, районна адміністрацію узгодила розміщення елементу вуличної торгівлі лотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 08.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, за умови дотримання суб`єктом господарювання положень діючого законодавства, державних стандартів та актів органів місцевого самоврядування м. Одеса та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

Також в матеріалах справи міститься лист Пересипської районної адміністрацієї Одеської міської ради № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, направлений Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, яким зазначено, що у відповідності до п. 13.7. Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 3961-VI, Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради узгоджує ФОП Урсакі А.Г. розміщення елементу вуличної торгівлі - лотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 08.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, за умови дотримання суб`єктом господарювання положень діючого законодавства, державних стандартів та актів органів місцевого самоврядування м. Одеса та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. Вказаний лист отриманий відповідачем 29.05.2025 та зареєстрований за вих. № 941/01-16.

11.06.2026 представник ФОП Урсакі Андрія Григоровича звернувся до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради через Центр надання адміністративних послуг відповідно до п. 4 ст. 9 ЗУ «Про адміністративні послуги» із заявою щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі за адресою: вул. Владислава Бувалкіна, буд. 37. Вказаній заяві був присвоєний реєстраційний номер Ф1-137898-ю/о.

Як свідчить опис вхідного пакету документів на отримання адміністративної послуги від 11.06.2025 № Ф1-137898-ю/о, до заяви про надання вказаної вище адміністративної послуги позивачем було додано, серед іншого, фотофіксацію місця розташування з прив`язкою до місцевості, інформацію про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, а також копію листа Пересипської РА від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх (на вимогу заявника). Відповідні інформація про тип, розміри та способи розміщення елемента вуличної торгівлі, а також реквізити замовника, фотофіксація місця розташування та схема розміщення м. 1:500 (прив`язка елемента вуличної торгівлі лотка за адресою: м. Одеса, Пересипський район, вул. В.Бувалкіна (вул. Генерала Бочарова), 37, ФОП Урсакі А.Г.) також додані до матеріалів справи.

20.06.2025 Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, за результатами розгляду заяви позивача, надало останньому лист № 04-10/338, яким, із посиланням на п.п. 13.8, 13.9, 13.5 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 3961-VI, та п.п. 2.2., 2.3. типових договорів, де зазначається про обов`язковість листа-рішення та його невід`ємність від договору, відмовило в задоволенні заяви щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі через відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

Так, відповідно до пунктів 1.1., 1.6. Положення про Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 05.02.2025 № 2794-VIII (надалі Положення), Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (далі - Управління) є виконавчим органом Одеської міської ради і створено відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, рішеннями Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради, розпорядженнями міського голови та цим Положенням.

Пунктами 3.5., 3.11. Положення визначено функції відповідача, зокрема: укладання договорів на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності та договорів на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі; надання адміністративних послуг, що належать до компетенції Управління.

Пунктом 4.2. Положення передбачено право Управління отримувати у встановленому порядку від відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності, об`єднань громадян, окремих осіб матеріали та інформацію, необхідні для виконання своїх завдань та функцій.

Між тим, рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI затверджено Правила розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі (далі - Правила), пунктом 1.1 яких передбачено, що Правила розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі розроблені на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №244 від 21.10.2011 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» та врегульовує питання розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - ТС) та елементів вуличної торгівлі (далі - елементи торгівлі) на території міста Одеси. Вказані Правила наявні у вільному загальному доступі на офіційному сайті Одеської міської ради.

Відповідно до п. 1.2. Правил, вони регулюють відносини між органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, незалежно від форм власності, які виникають в процесі розміщення та експлуатації тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та елементів торгівлі.

У п. 1.4. зазначених Правил, нижче наведені терміни вживаються у такому значенні:

договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі - двосторонній договір, укладений між власником (користувачем) елементу торгівлі та Уповноваженим органом, що визначає їх взаємні права та обов`язки щодо користування місцями для розміщення елементів торгівлі, які перебувають у комунальній власності;

елементи вуличної торгівлі - це окремо розташовані торгівельні автомати, лотки, ємності, торговельне обладнання, низькотемпературні прилавки, інші пристрої для роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності, платіжні термінали, паркомати, споруди соціально-культурного чи іншого призначення, що не відносяться до ТС, відкриті (літні) майданчики, у складі яких відсутні помости, огорожі, намети, шатри;

лист-рішення письмове повідомлення яке надається особі, яка подала заяву на розміщення елементу торгівлі, відповідною за територіальною ознакою місця розміщення елементу торгівлі районною адміністрацією Одеської міської ради;

Уповноважений орган управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, виконавчий орган Одеської міської ради, визначений Одеською міською радою для регулювання діяльності з дотримання фізичними та юридичними особами Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у місті Одесі.

Відповідно до п. 2.1. Правил одним із завдань та повноважень Уповноваженого органу є укладання договорів з власниками (користувачами) ТС на право тимчасового користування місцями для розташування ТС, а також елементів торгівлі у випадках, передбачених цими Правилами.

Розділом 13 Правил визначений порядок розміщення елементів вуличної торгівлі.

Так, п. 13.1. Правил визначено, що встановлення та розміщення елементів торгівлі здійснюється на підставі позитивної відповіді у вигляді листа рішення та договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі, який укладається з Уповноваженим органом.

Відповідно до п. 13.4. Правил договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі укладається між Уповноваженим органом та заявником (додаток 3).

Умовами п. 13.5. Правил передбачено, що заявник, який має намір встановити елемент торгівлі, звертається до відповідної районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про можливість розміщення елемента торгівлі до якої додається фотофіксація місця розташування з прив`язкою до місцевості та інформація про тип, розміри та спосіб розміщення елемента торгівлі, а також реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація та таке інше). У разі надання заяви фізичною особою підприємцем, або юридичною особою додатково надається витяг або виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно до п. 13.6. Правил, підставами для відмови у розміщенні елементу торгівлі є: подача неповного пакету документів, зазначених в п. 13.5. цих Правил; в поданих документах виявлено недостовірну інформацію. Зазначені підстави не є вичерпними.

За умовами п. 13.7. Правил відповідність намірів щодо місця розташування елемента торгівлі положенням діючого законодавства, державним стандартам та актам органів місцевого самоврядування м. Одеси визначає відповідна районна адміністрація Одеської міської ради, яка протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви та доданих до неї документів зобов`язана письмово листом - рішенням проінформувати заявника щодо можливості розміщення елемента торгівлі на запропонованому місці, або надати мотивовану відмову щодо реалізації намірів розміщення елемента торгівлі та повернути всі подані ним документи.

При цьому, п. 13.8. Правил передбачено, що відповідна районна адміністрація Одеської міської ради письмово інформує Уповноважений орган про видачу заявнику листа рішення про можливість розміщення елемента торгівлі або про відмову в реалізації намірів розміщення елемента торгівлі протягом 2-х робочих днів з дня прийняття відповідного рішення.

Відповідно до п. 13.9. Правил у разі отримання листа рішення, яке є дійсним протягом тридцяти календарних днів із дня реєстрації заяви про можливість розміщення елементів торгівлі, заявник в межах зазначеного строку звертається до Уповноваженого органу через управління надання адміністративних послуг із заявою про укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.

В свою чергу, п. 13.10. Правил визначено, що на підставі вказаних в п. 13.5. Правил документів між Уповноваженим органом та заявником в розумний строк, який не може перевищувати строк дії листа рішення, укладається договір на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.

Згідно п. 13.11. Правил, після укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі, заявник може встановити, розміщувати та експлуатувати належний йому елемент торгівлі.

За умовами п. 13.12. Правил визначення розміру плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розміщення елементів вуличної торгівлі та порядок її перерахування здійснюється у відповідності до розділу 14 Правил, з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

Умовами п.п. 14.1., 14.6. Правил передбачено, що розмір плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розташування ТС та елементів торгівлі встановлюється виконавчим комітетом Одеської міської ради, а місцями, що перебувають у державній або приватній власності, - на договірних засадах з їх власником або уповноваженим ним органом (особою). При визначенні розміру плати враховуються коригуючі коефіцієнти шляхом їх множення на відповідні тарифи, затверджені виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Як убачається з Інформаційної картки адміністративної послуги «Укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, затвердженої начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 07.11.2019, яка міститься в загальному доступі на офіційному сайті Одеської міської ради та копія якої додано позивачем до справи, п. 9 визначений вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, а також вимоги до них з роз`ясненням по кожному пункту переліку документів, зокрема: заява суб`єкта звернення (суб`єкта господарювання) про надання адміністративної послуги, заповнена належним чином; фотофіксація місця розташування з прив`язкою на місцевості; інформація про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, а також реквізити замовника (найменування, ПІБ, адреса, контактна інформація та інше).

В свою чергу, п. 14 Інформаційної картки встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги: подання суб`єктом звернення неповного пакета документів, необхідного для отримання адміністративної послуги, згідно із встановленим вичерпним переліком; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; виявлення в документах, поданих суб`єктом звернення, недостовірних відомостей; наявність заборгованості за раніше укладеними договорами на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі та/або тимчасових споруд.

В свою чергу, п. 15 передбачено результат надання адміністративної послуги: договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі або лист з обґрунтуванням підстав відмови.

Підставою позовних вимог є те, що відповідач, на думку позивача, незаконно ухиляється від укладення договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.

За приписами ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Зазначений в ч. 2 ст. 16 ЦК України перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 630 ЦК України законом або договором може бути встановлено, що окремі умови договорів визначаються відповідно до типових умов договорів (типових договорів) та примірних договорів певного виду. Кабінет Міністрів України, органи державної влади, уповноважені Кабінетом Міністрів України або законом, можуть рекомендувати орієнтовні умови договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів (типових договорів), але мають право конкретизувати їх. Сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України).

Статтею 648 ЦК України унормовано, що зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі - ГК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частин 3, 4, 7 ст. 179 ГК України укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частин 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами в передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані в будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Стаття 187 ГК України встановлює, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

6. Висновки суду за результатами вирішення спору.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У частині другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено осіб, які мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До таких осіб зазначена норма відносить юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Отже, під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

За змістом частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних суде передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, у відповідності до змісту ст.ст. 46, 162 Господарського процесуального кодексу України самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Як убачається з матеріалів справи, позовними вимогами є визнання неправомірною відмову Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338, та зобов`язання Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради укласти договір з позивачем на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток № 3 до Правил № 3961), та з обов`язковим включенням визначених позивачем істотних умов.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Тлумачення п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).

Як встановлено судом вище та убачається із матеріалів справи, на виконання умов Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI, Фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович отримав лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, яким узгоджено ФОП Урсакі А.Г. розміщення елементу вуличної торгівлі - лотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 08.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, за умови дотримання суб`єктом господарювання положень діючого законодавства, державних стандартів та актів органів місцевого самоврядування м. Одеса та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

При цьому, тотожний за змістом лист № 01-05-8/542вх від 27.05.2025 був направлений Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, який отриманий останнім 29.05.2025 та зареєстрований за вих. № 941/01-16.

Судом установлено, що після, відповідно до вимог п. 13.9. Правил №3961-VI, позивач через Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради звернувся до відповідача із відповідною заявою від 11.06.2025, яка зареєстрована в ЦНАП за № Ф1-137898-ю/о, про надання адміністративної послуги щодо укладення з відповідачем договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів виличної торгівлі.

Судом також встановлено, що Фізичною особою - підприємцем Урсакі Андрієм Григоровичем, на виконання пункту 9 Інформаційної картки адміністративної послуги «Укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, затвердженої начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 07.11.2019, окрім заяви, були надані фотофіксація місця розташування з прив`язкою до місцевості, інформацію про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, реквізити замовника, а також на власний розсуд позивачем надано копію наявного у нього примірника листа Пересипської районної адміністрації від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх. Вказаний перелік документів є вичерпним, так само як і є вичерпним перелік підстав для відмови у наданні відповідної адміністративної послуги.

Між тим, розглянувши звернення позивача та копії наданих ним документів, відповідач листом від 20.06.2025 за вих. № 04-10/338 повідомив позивача про те, що відмовляє в задоволенні заяви щодо укладення спірного договору через відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

У даному випадку, суд вважає, що Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради ухилилося від укладання договору в цілому, не зазначивши у листі від 20.06.2025 за вих. № 04-10/338, який є відповіддю на заяву ФОП Урсакі А.Г., в чому саме полягає неналежність листа-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради та порушивши розділ 13 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI, який визначає порядок розміщення елементів вуличної торгівлі та якими безпосередньо керується відповідач.

Під час розгляду цієї справи, відповідач, спростовуючи доводи позивача та посилаючись на п.п. 2.2., 2.3. типового договору, зазначив, що невідповідність листа-рішення районної адміністрації полягає у відсутності на ньому печатки та назви документу.

Проте, судом не приймаються до уваги такі аргументи відповідача, оскільки п. 13.7. Правил визначено, що відповідність намірів щодо місця розташування елемента торгівлі положенням діючого законодавства, державним стандартам та актам органів місцевого самоврядування м. Одеси визначає відповідна районна адміністрація Одеської міської ради, яка протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви та доданих до неї документів зобов`язана письмово листом - рішенням проінформувати заявника щодо можливості розміщення елемента торгівлі на запропонованому місці, або надати мотивовану відмову щодо реалізації намірів розміщення елемента торгівлі та повернути всі подані ним документи.

Позивач, в свою чергу, звернуся до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради із відповідною заявою, а остання, у відповідності до п.п. 13.7., 13.8 Правил, узгодила розміщення елементу вуличної торгівлі та письмово повідомила Уповноважений орган про видачу позивачу листа рішення про можливість розміщення елемента торгівлі.

Як встановлено судом, лист-рішення містить дату, номер, підпис голови Пересипської районної адміністрації і у листі зазначено про узгодження можливості розміщення елемента торгівлі. Отже, районна адміністрація, як це і передбачено Правилами, надіслала позитивний лист-рішення безпосередньо до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

При цьому, суд вважає слушними твердження позивача, що у нього при зверненні до відповідача через ЦНАП із заявою про укладення відповідного договору не має обов`язку надавати лист-рішення, оскільки районна адміністрація самостійно направляє такий лист на адресу відповідача. Відтак, за висновком суду, позивач виконав всі передбачені Правилами умови та здійснив необхідні дії з метою належного укладення договору з відповідачем.

З урахуванням наведеного не можуть братися судом до уваги аргументи відповідача, що за відсутності унормованих повноважень та порядку здійснення певних дій, ініціатива приведення документу районної адміністрації у відповідність до вимог договору повинна йти від позивача, оскільки позивач не має ані змоги, ані повноважень втручатися у внутрішнє діловодство органів місцевого самоврядування, впливати на порядок видачі або здійснювати контроль за належним оформленням документів районною адміністрацією, зокрема, вимагати проставлення печатки на наданому відповідачеві листі-рішенні або визначити його назву.

Недоречним суд вважає також посилання відповідача на п. 13.6. Правил, оскільки цей пункт регулює відносини між позивачем та районною адміністрацією, а вказані у цьому пункті підстави є підставами для відмови районною адміністрацією у розміщенні елементу торгівлі, а не для відмови відповідачем в укладенні відповідного договору.

Додатково суд вважає за необхідне зауважити, що 18.06.2015 наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 затверджені Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила № 1000/5), які регламентують порядок та правила ведення діловодства, в тому числі вимоги щодо створення та оформлення ними організаційно-розпорядчих документів.

Відповідно до пункту 1 розділу І Правил № 1000/5 ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Водночас, пунктом 11 глави 1 розділу ІІ Правил №1000/5 встановлено, що оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування здійснюються з урахуванням вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. ДСТУ 4163-2020», прийнятого наказом №144 від 01.07.2020 Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі ДСТУ 4163-2020).

Пунктом 1.2. ДСТУ 4163-2020 визначено, що цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту та місця розташування реквізитів у документах; вимоги до бланків та оформлення документів; вимоги до виготовлення документів.

Згідно з абз.1 п.4.4. ДСТУ 4163-2020 документи, що їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи (04), назва виду документа (09) (не зазначають на листах), дата документа (10), реєстраційний індекс документа (11), заголовок до тексту документа (19), текст документа (20), підпис (22).

Підпис має містити найменування посади особи, яка підписує документ (у повній формі, якщо документ надрукований не на бланку, у скороченій на документі, надрукованому на бланку), особистий підпис (окрім електронних документів), власне ім`я і прізвище. У разі підписання спільного документа кількома особами, які займають однакові посади, їхні підписи розміщують на одному рівні. Підпис розміщують під текстом документа або під відміткою про наявність додатків (п.5.22. ДСТУ 4163-2020).

Юридичні особи, що відповідно до положення (статуту) мають основну круглу печатку юридичної особи із зазначенням найменування та ідентифікаційним кодом ЄДРПОУ, можуть засвідчувати на документі підпис посадової (відповідальної) особи. Перелік документів, підписи на яких потрібно скріплювати печаткою юридичної особи, визначає юридична особа на підставі законодавства та з унесенням в інструкцію з діловодства. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер найменування посади особи, яка підписала документ, але не особистий підпис посадової особи, або у спеціально призначеному для цього місці з відміткою «МП» (п.5.23. ДСТУ 4163-2020).

Пунктами 4.1.4, 4.1.7 Національного стандарту України «Діловодство й архівна справа. Терміни та визначення понять» ДСТУ 2732:2004, затвердженого наказом №97 від 28.05.2004 Держспоживстандарту України (далі ДСТУ 2732:2004) визначено, що реквізит (службового документа) це інформація, зафіксована в службовому документі для його ідентифікації, організування обігу і (або) надання йому юридичної сили; підпис (службового документа) реквізит службового документа, який свідчить про відповідальність особи за його зміст та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичної сили.

Визначення поняття реквізиту службового документа наведено також в абз.28 п.2 розділу І Правил №1000/5, який визначає реквізит службового документа як обов`язковий елемент, зафіксований в документі для його ідентифікації, організації обліку та надання йому юридичної сили.

В свою чергу службовий документ це відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити (абз.30 п.2 розділу І Правил №1000/5).

Згідно з п.3.12 ДСТУ 2732:2004 юридична сила (службового документа) це властивість службового документа, надана чинним законодавством, яка є підставою для вирішення правових питань, здійснювати правове регулювання і (або) управлінські функції.

Відтак, використання печатки є правом, а не обов`язком юридичної особи, а перелік документів, підписи на яких потрібно скріплювати печаткою юридичної особи, визначає юридична особа на підставі законодавства та з унесенням в інструкцію з діловодства. Відтак, проставлення печатки на виданому районною адміністрацією документі, в даному випадку на листі-рішенні, відбувається поза волею позивача та на розсуд відповідної районної адміністрації.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин, встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, лист-рішення про можливість розміщення елемента є дійсними в силу Правил та є підставою для укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.

Отже, з аналізу наведених приписів нормативних актів випливає, а матеріалами справи підтверджується, що позивач правомірно звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі, надавши всі необхідні документи, тоді як вимога відповідача про надання листа-рішення, скріпленого печаткою відповідної районної адміністрації, видається немотивованою, адже нормами Правил №3961-VI не передбачено такого обов`язку суб`єкта господарювання, що виявив бажання встановити елемент торгівлі, подавати лист-рішення про можливість розміщення елемента торгівлі.

Таким чином, суд констатує, що наведені відповідачем у листі від 20.06.2025 заперечення щодо укладення договору спростовуються вищенаведеними приписами законодавства та не можуть судом вважатися такими, що ставлять під сумнів підставність аргументів позивача про обов`язковість укладення між ним, як користувачем місця для розміщення елементу вуличної торгівлі, та відповідачем, як уповноваженим органом, відповідного договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі.

З огляду на викладене, враховуючи наявність у позивача відповідного позитивного рішення районної адміністрації та подання ним вказаних в п. 13.5. Правил документів, укладення договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі між позивачем та Управлінням є обов`язковим в силу Правил №3961-VI.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституцією України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вищевикладені фактичні обставини справи та, зокрема, дії та бездіяльність відповідача не відповідають загальним положенням чинного законодавства, якими врегульовано порядок укладення договорів.

В даному випадку, судом встановлено, що має місце волевиявлення позивача на укладення договору та необґрунтована відписка відповідача, яка не містить прямої відмови від укладення договору і в той же час, встановлює і умови, які має виконати позивач, а також поведінка відповідача, яке не відповідає у своїй послідовності загальним положенням законодавства про порядок укладення господарських договорів.

Оскільки позивач направив оферту відповідачеві, як уповноваженому органу щодо укладення договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі, обов`язковість укладення якого між користувачем - позивачем та уповноваженим органом - відповідачем встановлена законодавством, ця оферта містить істотні умови договору, відповідає типовому договору та викладена в наданому до суду відповідному додатку, суд доходить висновку, що позивач вжив всіх передбачених законодавством заходів для укладення такого договору, разом з тим відповідач ухилився від укладання відповідного договору, а саме останнім не вчинено обов`язкових дій щодо його укладення.

Суд вважає, що відповідачем у спірних правовідносинах не дотримано принципу «правової визначеності» основу якого, згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, як і порушено Управлінням принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статей 638-648 Цивільного кодексу України визначено загальний порядок укладення договорів. Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюються ст. 649 Цивільного кодексу України.

Позивач, усвідомлюючи необхідність укладання договору та маючи дійсний намір укласти такий договір мав право звернутися з відповідною пропозицією до відповідача, а у разі наявності розбіжностей між сторонами при укладанні договору - звернутися до суду для їх вирішення відповідно до ст.649 ЦК України.

У позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток № 3 до Правил № 3961), та з обов`язковим включенням відповідних істотних умов, визначених у листі-рішенні.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша і друга статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/ інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Водночас відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під «ефективним» слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. За змістом ефективний засіб захисту повинен відповідати природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення права особи. Такий засіб правового захисту має бути доступним, обов`язковим, здатним притягнути винних до відповідальності, забезпечити належне відшкодування та запобігти подальшим порушенням прав особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Тобто, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені у Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (ст. 8, 10).

Окрім того, щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії, слід додатково звернути увагу на судові рішення Європейського суду з прав людини, а саме: «Волохи проти України», «Свято-Михайлівська Парафія проти України», «Гасан і Чауш проти Болгарії», «Броньовський проти Польщі», «Гавенда проти Польщі», Аманн проти Швейцарії», «Олссон проти Швеції», в яких суд дійшов висновку, що в разі зловживання суб`єкта владних повноважень своїм правом та обов`язком, то суд для належного та ефективного судового захисту прав та інтересів особи, має право постановити судове рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень на вчинення конкретних дій.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102).

Крім того слід зазначити, що задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог верховенства права дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2024 року у справі №924/185/24.

У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/1423/18 зазначив, що «визначення позивачем предмета спору «про зобов`язання відповідача укласти договір у певній редакції» є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про укладення договору відповідно до статті 187 ГК України.

Вимога позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що відповідає способам захисту, визначеним пунктом 6 частини 2 статті 16 ЦК України. За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд, керуючись частиною 9 статті 238 ГПК України, має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/1423/18 та постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/6138/20, від 02.06.2021 у справі № 910/6139/20, від 07.03.2023 у справі № 910/4847/21.

Також усталеними є висновки Великої Палати Верховного Суду відносно належного способу захисту прав шляхом визнання укладеним договору з викладенням його змісту у резолютивній частині судового рішення (Постанови ВП ВС від 26.05.2020 у справі №908/299/18 та від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).

Сам по собі такий спосіб захисту як визнання укладеним договору на запропонованих позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту у випадку її обґрунтованості, оскільки з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору (якщо рішенням суду не визначено інше), відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Відтак, вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, суд тлумачить як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, та відповідає способам захисту, визначеним статтею 20 ГК України.

У разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону, права іншої сторони на укладення такого договору підлягають захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Аналогічна позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 61/341, постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 46/406, від 07.05.2019 у справі № 914/1002/18.

Отже, заявлена у справі позовна вимога, яка складає предмет позову, стосується захисту прав позивача шляхом визнання договору укладеним у запропонованій редакції, що узгоджується із способом захисту порушеного права, передбаченим ст. 16 ЦК України.

Таким чином, ефективним способом захисту права позивача (набути статусу користувача місцем для розміщення елементу вуличної торгівлі), з урахуванням суті порушеного права (підстав позову) та специфіки правовідносин з яких виник спір, є саме визнання такого договору укладеним, що і буде спрямовано на його відновлення.

Правовідносини з укладання господарських договорів у примусовому порядку за рішенням суду регулюється ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 648 Цивільного кодексу України.

Як на переддоговірній стадії, так і на стадії виконання договору сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування правомірною чи неправомірною залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, зважаючи на конкретні обставини справи.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 905/889/16 та від 19.06.2019 у справі № 915/802/18.

Пункт 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначає серед загальних засад цивільного законодавства свободу договору. Поряд з цим частиною третьою ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6 і 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів і погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору у ЦК України, законодавець разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства (постанова Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12).

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Приймаючи рішення у даній справі, суд також врахував висновки Верховного Суду щодо укладання договору за рішенням суду, викладені у постановах Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №906/1205/20, від 23.12.2021 у справі №910/155/21, від 23.12.2021 у справі №910/1515/21, зокрема, про те, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

З 28.08.2025 Господарський кодексу України втратив чинність у зв`язку з введенням в дію Закону України № 4196-IX від 09.01.2025 «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб».

Положеннями статті 16 вказаного закону також врегульовано укладення договору за рішенням суду. Так, спори, що виникають при укладенні договорів за державним замовленням або договорів, укладення яких є обов`язковим відповідно до закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду, якщо це передбачено за домовленістю сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання законної сили рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо інше не визначено рішенням суду.

Отже, господарський суд зазначає, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або в інших випадках, встановлених законом.

Відтак, підставою для встановлення та розміщення елементів торгівлі є надана позивачу у встановленому порядку позитивна відповідь районної адміністрації у вигляді листа-рішення та укладений між позивачем та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі, укладання якого, як було зазначено вище, за наявності листа-рішення є обов`язковим у силу вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Договір повинен бути розроблений та відповідати договору, який затверджується компетентним органом.

Наразі суд зауважує, що договір, який укладається між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, як уповноваженим органом на надання територій комунальної власності, та ФОП Урсакі А.Г., як користувачем місцем для розташування його елементу вуличної торгівлі, є типовим договором (додаток 3 до Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI), зміст якого визначено та затверджено Одеською міською радою, а зміст та умови договору, запропоновані позивачем, фактично містить ідентичні умови відповідно до умов примірного договору.

При цьому надана позивачем до заявленого позову редакція договору містить всі істотні умови, в тому числі щодо предмету договору та місця розташування елементу вуличної торгівлі, який визначений у листі-рішенні Пересипської районної адміністрації, терміну дії договору, ціни (розміру плати) та порядку розрахунків, оскільки в п. 2.4. договору передбачено, що розташування елементу торгівлі та розрахунок плати за користування місцем для розташування елементу торгівлі здійснюється згідно додатків до цього договору.

При цьому в розділі 5 (Плата та порядок розрахунків за договором) визначено, що плата за цим договором визначається на підставі на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору. Водночас, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 338 від 22.12.2022 визначений відповідний розмір плати за тимчасове користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, для розташування елементів вуличної торгівлі (додаток 1 до рішення) та коригувальні коефіцієнти для розміщення елементів вуличної торгівлі (додаток 2 до рішення).

Водночас господарський суд зауважує, що позивач позбавлений можливості самостійно визначати та пропонувати у своїй оферті певний розмір плати, оскільки він, як зазначено вище, визначається у відповідних додатках до договору, а відтак за погодженням сторін та саме на підставі пунктів 14.1, 14.6 Правил № №3961-VI.

Разом з тим, відсутність усіх необхідних даних для заповнення певного розміру плати у договорі не скасовує обов`язку сторін укласти договір на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, який повинен відповідати договору, затвердженому компетентним органом.

В свою чергу, відповідачем не заперечено умови запропонованого позивачем для підписання проекту договору, який є предметом позову, та пропозиції щодо умов договору не внесено.

Разом з тим, позивач додав до позовної заяви окрім тексту редакції договору також тексти додатків до вказаного договору, які також передбачені Правилами розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI. Проте, додатки №1, №2 до договору самі по собі не містять умов, на яких укладається спірний договір, це по суті та формі додатковий опис місця розташування елементу вуличної торгівлі з його фотофіксацією, а також більш конкретизований розрахунок плати за користування таким місцем, розмір якої затверджений рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради. Таким чином, суд не вбачає за необхідне викладення змісту додатку №1 та додатку № 2 до договору в резолютивній частині рішення, оскільки, зміст додатків є безспірним.

З урахуванням досліджених обставин і нормативного регулювання порядку укладення договорів на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі, суд за принципом вірогідності надає перевагу доказам позивача стосовно належного виконання всіх передбачених Правилами №3961-VI умов, який на усіх етапах правовідносин діяв відкрито та добросовісно з метою належного укладення з відповідачем договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі, а відмову відповідача в укладенні договору суд вважає необґрунтованою та безпідставною, яка підтверджує недотримання принципів належного врядування, передбачуваності, послідовності щодо прийнятих рішень та запроваджених процедур, а також добросовісності і чесній діловій практиці.

Підсумовуючи суд доходить висновку, що права ФОП Урсакі А.Г. є порушеними та підлягають судовому захисту. При цьому, з урахуванням відповідних висновків Верховного Суду, визначену у позовній заяві позову вимогу про зобов`язання Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради укласти договір з позивачем на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток № 3 до Правил № 3961), та з обов`язковим включенням відповідних істотних умов, суд тлумачить як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції.

Звернення до суду з вимогою про визнання договору укладеним у наданій позивачем редакції перебуває в межах способу захисту «про встановлення господарських правовідносин» відповідно до абзацу 11 частини другої статті 20 та статті 187 ГК України та не вимагає застосування інших способів захисту судом, зокрема, й за ініціативою суду в порядку, визначеному частиною другою статті 5 ГПК України.

Відтак у цій частині вимог позов підлягає частковому задоволенню, із зазначенням про набирання чинності договору з дати набрання рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/4152/25 законної сили.

Визначаючись щодо позовної вимоги про визнання неправомірною відмову Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків, такі, як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (пункт 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, пункт 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Зокрема, висновок, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, сформульовано в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Так, позивачем в межах даного спору вже обрано належний спосіб захисту, спрямований на відновлення його порушеного права - визнання укладеним договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на запропонованих позивачем умовах.

При цьому такий спосіб захисту як визнання дій Управління про відмову в укладенні договору неправомірними у даному спорі не є ефективним, за умови визнання укладеним договору на запропонованих позивачем умовах. Сам по собі такий спосіб захисту як визнання укладеним договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на запропонованих позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту.

Суд зауважує, що достатнім засобом захисту прав позивача є оцінка рішення органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення, а також встановлення обставин правомірності/неправомірності його прийняття. Тому, судом надано оцінку підставам винесеного рішення про відмову в укладенні договору, на основі досліджених доказів у сукупності.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19).

Отже, суд дійшов про відмову у задоволенні позову в частині визнання неправомірною відмову Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338, внаслідок обрання неефективного способу захисту прав.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ГПК України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо укладення з відповідачем договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі, підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає до задоволення в цій частині. В решті позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір, відповідно статті 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог частково судові витрати по сплаті судового збору за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 2422,40 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати укладеним між Фізичною особою-підприємцем Урсакі Андрієм Григоровичем та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради договір на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі з дати набрання законної сили рішення суду в наступній редакції:

ДОГОВІР

на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.

м. Одеса

Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що в подальшому іменується «Уповноважений орган» в особі начальника __________________, який діє на підставі Положення, з одного боку,

та Фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович, що в подальшому іменується «Користувач» та діє на підставі Виписки з Єдиного державного реєстру, з іншого боку, які разом іменуються «Сторони», а кожна окремо «Сторона2, уклали цей Договір про наступне:

1. Терміни, що застосовуються у Договорі.

1.1. Терміни, що застосовуються в цьому договорі вживаються у значенні, визначеному актами законодавства, актами органів місцевого самоврядування м. Одеси та міського голови.

1.2. Терміни, що застосовуються в цьому договорі, та не визначені в чинному законодавстві або актах місцевого самоврядування, вживаються з урахуванням специфіки відносин, які виникають у процесі погодження та розташування пересувних тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

2. Предмет Договору.

2.1. Уповноважений орган надає Користувачу право за плату тимчасово використовувати місця під розташування елементів вуличної торгівлі (далі за текстом елемент торгівлі) площею 6,00 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37 (згідно прив`язки до місцевості) на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.

2.2. Підставою для розміщення елементу торгівлі в межах м. Одеси за цим договором є лист-рішення (позитивна відповідь з печаткою відповідної районної адміністрації Одеської міської ради та підписом її керівника (уповноваженої особи) щодо можливості розмістити елемент торгівлі за заявленою адресою.

2.3. Лист-рішення є невід`ємною частиною цього договору.

2.4. Розташування елементу торгівлі та розрахунок плати за користування місцем для розташування елементу торгівлі здійснюється згідно додатків до цього Договору.

2.5. Користувач використовує надані йому місця за цільовим призначенням з дня укладання Сторонами цього Договору та сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

3. Права та обов`язки Уповноваженого органу.

3.1. Уповноважений орган має право:

3.1.1. Здійснювати інвентаризацію, огляд, обстеження елементів торгівлі розташованих відповідно до цього Договору на предмет додержання користувачем Правил їх розміщення внаслідок виявлення фактів недотримання останніх, складати акти фіксації виявлених порушень, надавати Користувачу обов`язкові для виконання вимоги (приписи) про усунення таких порушень щодо розміщення та експлуатації елементів торгівлі..

3.1.2. У випадку припинення Договору з передбачених ним підстав провести демонтаж власними силами або залучити третіх осіб задля проведення демонтажу елементів торгівлі, належних Користувачу.

3.1.3. Користуватись іншими правами, передбаченими чинним законодавством.

3.1.4. Надавати обов`язкові для виконання вимоги про усунення порушень.

3.1.5. Вимагати здійснення демонтажу елементу торгівлі у разі порушень Правил розміщення елементів торгівлі

3.1.6. У разі не виконання Користувачем вимоги про демонтаж елементу торгівлі, самостійно або з допомогою третіх осіб здійснити демонтаж елементу торгівлі.

3.1.7. В односторонньому порядку розірвати цей Договір у наступних випадках:

- елемент торгівлі демонтовано;

- у зв`язку з несплатою коштів, передбачених розділом 5 цього Договору, протягом одного та більше місяців поспіль;

- у випадку невикористання місць під розташування елементів торгівлі, визначених цим Договором, безперервно протягом одного та більше місяців поспіль;

- у разі допущення грубого порушення Правил розміщення елементу торгівлі;

- елемент торгівлі розташовано не на тих місцях та не за тими адресами які визначено у цьому Договорі;

- фактично розміщені елементи торгівлі не відповідають виду, типу, та характеристикам визначеним у додатках до цього Договору;

3.1.8. У випадку припинення Договору з передбачених ним підстав провести демонтаж власними силами або залучити третіх осіб задля проведення демонтажу ТС, належних Користувачу.

3.1.9. Користуватись іншими правами, передбаченими чинним законодавством.

3.2. Уповноважений орган зобов`язаний:

3.2.1. Не перешкоджати розміщенню елементів торгівлі на місцях, визначених цим Договором, за умови дотримання Користувачем вимог встановленого порядку розміщення елементів торгівлі.

3.2.2. Перевіряти зовнішній вигляд, технічний та санітарний стан елементу торгівлі, розташованих на місцях, визначених цим Договором, для винесення відповідних приписів з вимогою усунення виявлених недоліків та/або порушень.

3.2.3. На письмове звернення Користувача надати йому необхідну інформацію щодо встановленого порядку розміщення елементу торгівлі.

3.3. Уповноважений орган не несе відповідальність за зобов`язаннями Користувача.

4. Права та обов`язки Користувача.

4.1. Користувач має право:

4.1.1. Вимагати передачі йому у встановлений термін місця для розташування елементів торгівлі відповідно до адрес та місць які зазначені у додатках до цього Договору.

4.1.2. Використовувати елементи торгівлі з дотриманням положень цього Договору та Правил розміщення .

4.1.3. Користуватись іншими правами, передбаченими чинним законодавством.

4.2. Користувач зобов`язаний:

4.2.1. Встановлювати елементи торгівлі з дотриманням встановленого порядку розміщення.

4.2.2. Утримувати елемент торгівлі в належному технічному та санітарному стані. На письмову вимогу Уповноваженого органу провести відповідні роботи з підвищення естетичного та/або технічного стану елементу торгівлі.

4.2.3. Без зволікань усувати порушення встановленого порядку розміщення елементів торгівлі.

4.2.4. Своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за цим Договором.

4.2.5. За свій рахунок усувати пошкодження, комунікацій, елементів благоустрою та озеленення, спричинених встановленням чи експлуатацією елементу торгівлі.

4.2.6. Відшкодовувати в повному обсязі балансоутримувачу місця матеріальну шкоду, заподіяну місцю розташування елементу торгівлі.

4.2.7. Демонтувати елемент торгівлі в термін зазначений у вимозі (приписі) Уповноваженого органу, у разі виникнення нагальної потреби чи при зміни містобудівної ситуації на місці розташування елементу торгівлі.

4.2.8. Після проведення демонтажних робіт не з причин зазначених у п. 4.2.7. привести місце розміщення елементу торгівлі у належний стан.

4.2.9. Виконувати вимоги (приписи) Уповноваженого органу у визначені у них строки.

4.2.10. Відшкодовувати у повному обсязі витрати Уповноваженого органу, понесені останнім, з вини Користувача у зв`язку з невиконанням вимог про усунення виявлених порушень встановленого порядку розміщення елементів торгівлі.

4.3. Користувач не несе відповідальність за зобов`язаннями Уповноваженого органу.

5. Плата та порядок розрахунків за Договором.

5.1. Плата за цим Договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього Договору. З 01.01.2023 року розмір плати за договором встановлюється згідно рішення ВК ОМР від 22.12.2022 № 338 (додаток №2)

5.2. Користувач вносить плату за цим Договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на зазначений у цьому Договорі банківський рахунок.

5.3. У разі нерозміщення елементу торгівлі через зміну містобудівної ситуації, здійснення реконструкції, ремонту, будівництва на місці розташування елементу торгівлі, плата не нараховується, про що Користувач завчасно повідомляє Уповноважений орган. При цьому витрати, пов`язані з демонтажем та встановленням елементу торгівлі, здійснюються за рахунок Користувача.

6. Відповідальність Сторін.

6.1. За невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим Договором винна Сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки відповідно до чинного законодавства. Відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання умов договору.

6.2. У випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1, 5.2 цього Договору, Користувач сплачує пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

6.3. За невиконання зобов`язань, передбачених підпунктами 4.2.2, 4.2.5, 4.2.6, 4.2.9, 4.2.10 цього Договору, Користувач сплачує господарсько-правові штрафні санкції у вигляді штрафу в розмірі (одна тисяча сімсот гривень) 1700 гривень за кожен елемент торгівлі, який розміщено з порушенням даних пунктів.

6.4. Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пп. 5.1, 6.1 Договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.

7. Форс-мажор.

7.1. Сторони погодилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дія непереборної сили, що не залежить від волі Сторін), що роблять неможливим виконання Сторонами передбачених даним договором зобов`язань, а також пожеж, повеней, іншого стихійного лиха чи сезонних природних явищ, Сторони звільняються від відповідальності за несвоєчасне, повне або часткове невиконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин та приймають зобов`язання виконати свої зобов`язання після подолання перешкод у строк, який продовжується на період вказаних обставин.

7.2. Обставинами непереборної сили вважаються: війна чи воєнні дії, повстання, мобілізація, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних обмежень, епідемії, пожежі, вибухи, дорожні та природні катастрофи, а також інші події, котрі визнані такими, компетентними державними органами.

7.3. Сторона, яка не в змозі виконати свої зобов`язання за Договором в силу причин, зазначених пп. 7.1 цього Договору, протягом 20 (двадцяти) діб інформує іншу Сторону про наявність, виникнення і припинення дії форс-мажорних обставин з обов`язковим офіційним підтвердженням, виданим Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це державним органом.

7.4. У випадку, якщо дія зазначених обставин триває більше 2 (двох) календарних місяців, кожна зі Сторін має право на розірвання даного договору і не несе відповідальності за таке розірвання за умови, що вона сповістить про це іншу Сторону не пізніше, ніж за 20 (двадцять) днів до розірвання.

8. Термін дії Договору.

8.1. Договір набирає чинності з моменту його укладання.

8.2. Договір є укладеним з моменту його підписання Уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх печатками.

8.3. Договір укладений строком на 5 (п`ять) років з дати укладення Договору

8.4. Договір достроково припиняє свою дію:

8.4.1. За взаємною згодою Сторін.

8.4.2. За рішенням суду.

8.4.3. У випадку припинення однієї зі Сторін без правонаступництва або смерті фізичної особи.

8.4.4. У випадку розірвання Договору Уповноваженим органом у односторонньому порядку.

9. Заключні положення.

9.1. Сторони у тижневий термін листом (у разі якщо, це юридична особа) повинні письмово повідомити одна одну про зміну свого найменування, місцезнаходження, платіжні реквізити, систему оподаткування або реорганізацію. У разі якщо Користувач є фізичною особою він зобов`язаний у той же термін повідомити про зміну адреси (реєстрації), прізвища (паспортних даних).

9.2. У разі виникнення між Сторонами суперечок щодо виконання або тлумачення Договору, вони намагатимуться вирішити їх шляхом переговорів. При недосягненні порозуміння, спір передається на розгляд до встановленої Законом підсудності.

9.3. У випадку демонтажу елементу торгівлі, місце його розташування має бути приведено Користувачем у стан, не гірший від того, що існував до розміщення на ньому елементу торгівлі.

9.4. Усі зміни, доповнення та додатки до цього Договору мають однакову з ним юридичну силу, якщо вони підписані Сторонами або їхніми уповноваженими представниками, і є невід`ємною частиною Договору.

9.5. Після підписання Договору всі попередні погодження, переговори та листування як в усній, так і в письмовій формі, що стосуються його предмету, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов цього Договору.

9.6. Цей Договір складений при повному розумінні Сторонами його умов та термінології українською мовою у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу.

10. Місцезнаходження та платіжні реквізити Сторін.

Уповноважений орган Користувач

Управліннярозвитку споживчого ринку та захисту Фізична особа-підприємець

прав споживачів Одеської міської ради Урсакі Андрій Григорович

м. Одеса, вул. Косовська, №2Д

АДРЕСА_2

код ЄДРПОУ НОМЕР_1 РНОКПП НОМЕР_2

начальник Управліннярозвитку споживчого ринку ФОП Урсакі А.Г.

та захисту прав споживачів Одеської міської ради

_______________________(_____________) ______________(__________)

м.п. м.п.

3. Стягнути з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, ) на користь Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повне рішення складено 26 лютого 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський