ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 Справа № 917/2298/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Фізичної особи - підприємця Каспіч Лілії Сергіївни, АДРЕСА_1

до відповідача Фізичної особи - підприємця Калюги Сергія Володимировича, АДРЕСА_2

про стягнення 53 215,50 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники сторін: відповідно протоколу судового засідання,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Фізична особа - підприємець Каспіч Лілія Сергіївна просить суд стягнути з відповідача Фізичної особи - підприємця Калюги Сергія Володимировича 53 215,50 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 24.12.2007 Договору суборенди нежитлового приміщення №11/2008, з яких: 35 477,00 грн основна заборгованість та 17 738,50 грн штраф.

Правовими підставами позову вказано ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611 Цивільного кодексу України.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (арк.с. 3-61): Договір суборенди №08/2011 від 24.12.2007 із додатками, Додаткові угоди, акт звірки взаємних розрахунків від 25.08.2025, акт прийому приміщення з орендного користування від 25.08.2025.

Інші заяви по суті спору до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

16.12.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи - підприємця Каспіч Лілії Сергіївни до відповідача Фізичної особи - підприємця Калюги Сергія Володимировича про стягнення 53 215,50 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 24.12.2007 Договору суборенди нежитлового приміщення №11/2008, з яких: 35 477,00 грн основна заборгованість та 17 738,50 грн штраф.

Крім того, у п. 5 прохальної частини позовної заяви Фізична особа - підприємець Каспіч Лілія Сергіївна просить суд накласти арешт та майно Відповідача про забезпечення позову, проте до позовної заяви не додану самої заяви про забезпечення позову в порядку ст.138 ГПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 справу № 917/2298/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 22.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

30.12.2025 до суду надійшла заява Фізичної особи - підприємця Каспіч Лілії Сергіївни про забезпечення позову (вх. №16825).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.12.2025 заяву про забезпечення позову по справі №917/2298/25 передано на розгляд судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 13.01.2026 повернув Фізичній особі - підприємцю Каспіч Лілії Сергіївні заяву про забезпечення позову (вх. №16825 від 30.12.2025).

Щодо повідомлення відповідача про це позовне провадження суд зауважує таке.

Ухвала Господарського суду Полтавської області від 22.12.2025, яку суд направив відповідачу за вказаною у позовній заяві адресою, що співпадає із зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернулася до Господарського суду Полтавської області з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою" (арк.с. 67-70).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Повідомлення про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання відповідач суду не надав.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (ч. 7 ст. 120 ГПК України).

За змістом ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ст. 232 ГПК України судовим рішенням є, зокрема, ухвали.

Суд вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 28.09.2020 у справі № 910/9791/18, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 14.04.2021 у справі № 876/74/20, від 26.05.2021 у справі № 916/1176/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 25.11.2021 у справі № 873/41/21, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20, від 14.01.2022 у справі № 910/2042/21, від 23.06.2022 у справі № 914/2265/20, від 27.07.2022 у справі № 908/3468/13).

Отже, відповідно до ч. 7 ст. 120, ст. 242 ГПК України ухвала суду від 22.12.2025 вважається врученою відповідачу, відповідач належним чином повідомлений про це позовне провадження, проте своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

24.12.2007 між Фізичною особою - підприємцем Каспіч Лілією Сергіївною (Суборендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Калюгою Сергієм Володимировичем (Суборендар) 24.12.2007 укладено Договір суборенди нежитлового приміщення №11/2008 (надалі Договір, арк.с. 3-6).

В подальшому до Договору між сторонами було укладено ряд додаткових угод (арк.с. 18, 19, 22, 25, 26, 27, 30-49), якими продовжували строк дії Договору, розмір орендної плати, площу об`єкту оренди тощо.

При цьому на момент виникнення спірних правовідносин сторони узгодили, зокрема, таке:

- Суборендодавець передає, а Суборендар приймає у тимчасове оплачуване користування нежитлове приміщення, а саме: частину будівлі за адресою: м. Полтава, вул.Шевченка, 56 на 2 поверсі, загальною площею 26 кв.м., у відповідності з Додатком №1 до Договору та актом приймання-передачі об`єкту суборенди (п. 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 11.11.2009);

- Суборендар зобов`язаний, крім іншого, своєчасно та в повному обсязі сплачувати Орендну плату, компенсацію комунальних та експлуатаційних платежів, інших платежів, передбачених Договором (п. 2.3 Договору);

- Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2025 року, що встановлюється як дата припинення орендного користування (п. 3.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 20.12.2024);

- Об`єкт суборенди передається Суборендарю на підставі Акту прийому-передачі в орендне користування, в якому вказується опис технічного стану, розмір площі, місце розташування Об`єкту суборенди на поєтажному плані, технічні характеристики та наявність в об`єкті суборенди додатково інших матеріальних активів Власника. Акт прийому-передачі об`єкту суборенди складається і підписується Сторонами на дату початку орендного користування, але не пізніше ніж впродовж 10 днів з моменту укладення цього Договору (п. 4.1 Договору);

- повна місячна орендна плата за користування об`єктом суборенди складає 4 250,00 грн (п. 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди від 01.08.2023);

- Суборендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом суборенди на умовах повної передоплати у розмірах, визначених п. 5.1 Договору, в строк до 3-го числа поточного календарного місяця включно (абз. 2 п. 5.2 Договору в редакції Додаткової угоди від 26.12.2016);

- у випадку затримки чи не в повному обсязі оплати орендної плати або компенсації комунальних та експлуатаційних платежів більше ніж на три календарні дні. Суборендар сплачує на користь Суборендодавця та/або Власника штраф у розмірі 50% місячної орендної плати (п. 10.2 Договору в редакції Додаткової угоди від 26.12.2016).

Відповідно до акту прийому приміщення для орендного користування від 12.02.2009 (арк.с. 21) Суборендодавець передав, а Суборендар прийняв приміщення площею 26 кв.м. в будівлі ПП "Ольга-Полтава", яка розташована за адресою : м. Полтава, вул.Шевченка, 56 на 2 поверсі, приміщення визначено Додатком №1 до Договору.

25.08.2025 між сторонами складений акт прийому приміщення з орендного користування до Договору суборенди №11/2008 від 24.12.2007 (арк.с. 51), відповідно до якого Суборендар повернув, а Суборендодавець прийняв приміщення площею 26 кв.м. в будівлі ПП "Ольга-Полтава", яка розташована за адресою : м. Полтава, вул.Шевченка, 56 на 2 поверсі, приміщення визначено Додатком №1 до Договору.

25.08.2025 між сторонами проведено звірку взаємних розрахунків за Договором та станом на 25.08.2025 зафіксовано наявну заборгованість відповідача в розмірі 35 477,00 грн про що складено відповідний акт звіряння (арк.с. 50), який підписаний сторонами, підписи скріплено печатками сторін.

За даними позички відповідач не сплатив 35 477,00 грн орендної плати.

Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася до суду з цим позовом з вимогою про стягнення з відповідача 53 215,50 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 24.12.2007 Договору суборенди нежитлового приміщення №11/2008, з яких: 35 477,00 грн основна заборгованість та 17 738,50 грн штраф.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суд встановив, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором піднайму, який регулюється нормами §1 та §4 глави 58 ЦК України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань відповідно до ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України).

Статтею 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За приписами ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Суд встановив, що між сторонами на підставі укладеного Договору виникли взаємні права та обов`язки з оренди нежитлових приміщень, які були передані суборендарю згідно з актом приймання-передачі за договором суборенди нежитлового приміщення.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка належним чином виконала зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо передання в суборенду відповідачеві означене вище майно. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не у повному обсязі вносив плату за суборенду нежитлових приміщень у визначені договором строки та розмірі, станом на 25.08.2025 заборгованість складає 35 477,00 грн.

У Постанові КГС ВС від 11.10.2021 у справі № 910/19454/20 викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі на підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Суд враховує, що наданий позивачкою в копії Акт звірки взаєморозрахунків підтверджено доводами позивачки із посиланням на умови Договору із фіксованою щомісячною вартістю послуг з суборенди та часткових сплат боргу, про що вказано в позові.

При цьому відповідач не надав заперечень проти достовірності даних, вказаних в Акті звірки і не заперечив сплату коштів.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 35 477,00 грн заборгованості підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивачка заявила до стягнення з відповідача 17 738,50 грн штрафу.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Як встановив суд, у п. 10.2 Договору в редакції Додаткової угоди від 26.12.2016 сторони узгодили, що у випадку затримки чи не в повному обсязі оплати орендної плати або компенсації комунальних та експлуатаційних платежів більше ніж на три календарні дні. Суборендар сплачує на користь Суборендодавця та/або Власника штраф у розмірі 50% місячної орендної плати.

Заборгованість в розмірі 35 477,00 грн з оплати відповідачем орендних платежів виникла за період з 01.01.2024 та зафіксована станом на 25.08.2025, отже прострочення виконання становить більш ніж три календарні дні.

Суд здійснив перевірку заявленої до стягнення суми штрафу, не виявив його завищення, вимоги в цій частині є математично правильними та правомірними.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні з позовом у даній справі позивачка платіжною інструкцією № 69 від 09.12.2025 сплатила судовий збір у розмірі 3 028,00 грн (арк.с. 59).

Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною випискою (арк.с. 63).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову та враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Калюги Сергія Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Каспіч Лілії Сергіївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 35 477,00 грн основного боргу, 17 738,50 грн штрафу та 3 028,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписано 23.02.26

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик