ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" березня 2026 р. Справа № 921/619/23

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в особі:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

розглянув апеляційну скаргу особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 №132 від 04.03.2026,

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025, суддя Шумський І.П., м.Тернопіль, повний текст рішення складено 30.07.2025

у справі №921/619/23

за первісним позовом Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника, м. Кременець, Тернопільська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство культури та стратегічної комунікації України, м. Київ,

до відповідача Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ, м. Кременець, Тернопільська область,

про зобов`язання повернути майно

за зустрічним позовом Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ, м. Кременець, Тернопільська область,

до відповідача Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника, м. Кременець, Тернопільська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство культури та стратегічної комунікації України, м. Київ,

про визнання недійсним договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю,

ВСТАНОВИВ:

рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 первісний позов задоволено частково. Зобов`язано Свято - Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ повернути Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику державне нерухоме майно - приміщення пам`ятки архітектури національного значення - Комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський собор, 1760 p., Корпус келій, 1760 р., Дзвіниця, ХХст.), загальною площею 3218,0 кв.м, охоронний номер 190028, реєстровий №26024191.18.АААДДЛ151, розміщене за адресою вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області. В задоволенні решти первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ на користь Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного 2 684 грн. судового збору.

05.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 №132 від 04.03.2026 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23.

Судом встановлено, що в апеляційній скарзі особа, яка не була учасником справи просить звільнити її від сплати судового збору, посилаючись на те, що вона є черницею, яка все своє життя присвятила служінню Богові. Вказує, що не отримує заробітної плати або будь-яких інших доходів.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про судовий збір враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З наведеного вбачається, що зменшення, звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість реалізації якого пов`язується з майновим станом особи.

Отже, встановлення державою обов`язку щодо сплати судового збору за звернення до господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, у порядку та розмірі, що встановлені Законом України "Про судовий збір", є допустимим обмеженням скаржника у доступі до суду та не становить порушення гарантованого йому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод"права на суд".

Суд зауважує, що Закон України "Про судовий збір" не містить вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі Kniat v. Poland; пункти 63, 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі Jedamski and Jedamska v. Poland).

Особа, яка заявляє клопотання зменшення розміру судового збору, звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення заявник апеляційної скарги має довести існування фінансових труднощів та такого майнового стану, що надає підстави вважати за можливе зменшити такій особі розмір судового збору.

Питання про зменшення розміру судового збору або чи звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 15.01.2024 в справі № 910/14968/22 (910/9066/23), яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Разом з тим, до апеляційної скарги особа, яка не була учасником справи ОСОБА_1 не долучила жодних доказів в обгрунтування відсутності будь-яких доходів та звільнення від сплати судового збору.

Апеляційний суд зазначає, що належним доказом існування підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст.8 Закону "Про судовий збір", є довідка з органу Державної податкової служби України про розмір доходів за попередній календарний рік, яка б підтвердила, що розмір судового збору в цій справі перевищує 5 відсотків розміру річного доходу скаржника за попередній календарний рік, перелік банківських рахунків із зазначенням коштів на них, довідка Пенсійного фонду форми ОК-5 або ОК-7, тощо.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, в зв`язку з неподанням переконливих та достатніх доказів на підтвердження обставин щодо відсутності в апелянта грошових коштів для сплати судового збору.

Апеляційний суд зауважує, що "право на суд" не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі").

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі ст. 129 Конституції України, якою визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 258 Господарського процесуального кодексу України встановлені вимоги до форми та змісту апеляційної скарги.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 9 Закону України Про судовий збір судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Частиною другою статті 123 ГПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру встановлено ставку судового збору у розмірі 1 (одного) прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік установлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Згідно з п.п.6 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми.

Зі змісту рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23, вбачається, що предметом судового розгляду у цій справі є одна немайнова вимога за первісним позовом - зобов`язання повернути майно та одна немайнова вимога за зустрічним позовом- визнання недійсним договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.

З апеляційної скарги вбачається, що скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у цій справі частково, а саме в частині вимоги за первісним позовом- зобов`язання повернути майно.

Таким чином, апелянтом за подання апеляційної скарги мало бути сплачено 4 026,00 грн. (2 684,00 грн. * 150%).

Згідно ч.3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Апеляційна скарга в цій справі, скаржником подана через систему «Електронний суд», отже, з врахуванням наведеного сума судового збору, яка підлягає сплаті скаржником становить 3 220, 80 грн (4 026,00 грн * 0,8).

За таких обставин, апеляційна скарга подана з порушенням вимог встановлених статтею 258 ГПК України.

Судом також встановлено, що в апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на подання апеляційної скарги.

Також, судом встановлено, що оскаржуване рішення проголошене 24.07.2025, повний текст рішення складено 30.07.2025.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Отже, перебіг строку апеляційного оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 розпочався з 31.07.2025 та завершився 19.08.2025.

Апеляційна скарга скерована до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» 04.03.2026, а тому строк на подання апеляційної скарги пропущено.

Однак, згідно ч. 2 ст. 256 ГПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду- якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Як вбачається із тексту апеляційної скарги, апелянт, особа, яка не була учасником справи просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23, посилаючись на те, що про нього, апелянтка дізналася із повідомлення настоятельки Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ Димитрії ( ОСОБА_2 ), в якому остання зазначила про те, що оскаржуване рішення впливає на житлові права особи, яка не була учасником справи, оскільки під час судового засідання позивач наполягав на тому, що звільненню підлягають усі приміщення, в тому числі і келії, в яких проживають сестри.

Отже, апелянт зазначає, що з огляду на викладене строк на апеляційне оскарження в цьому випадку був пропущений з поважних причин.

Розглянувши подане клопотання про поновлення строку на апеляційне провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи скаржника про те, що про рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 апелянтка дізналася з повідомлення настоятельки Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ Димитрії ( ОСОБА_2 ) не відповідає дійсності. Перевіривши матеріали справи №921/619/23 колегія суддів встановила, що апелянткою неодноразово скеровувалися до місцевого господарського суду позови.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 перший позов (вх. номер 16) подано до Господарського суду Тернопільської області 04.01.2024 (том 3 арк. 48-53).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09.01.2024 у справі №921/619/23 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції загальних судів (том 3 арк. 55-59).

Також, ОСОБА_1 17.07.2024 подано до Господарського суду Тернопільської області ще один позов (вх. номер 512) у справі №921/619/23 (том 5 арк. 220-229).

За наслідками розгляду зазначеного позову Господарським судом Тернопільської області ухвалою від 18.07.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції загальних судів (том 5 арк. 239-241).

Вищезазначена ухвала Господарського суду Тернопільської області від 18.07.2024 у справі №921/619/23 оскаржувалася Свято - Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ та Почаївською Свято-Успенською лаврою до Західного апеляційного господарського суду (апеляційна скарга Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ розміщена у томі 6 арк. 61-70, апеляційна скарга Почаївської Свято-Успенсько лаври розміщена в томі 6 арк. 84-102).

Ухвали Західного апеляційного господарського суду, пов`язані з рухом справи також надсилалися на поштову адресу ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, враховуючи що ОСОБА_1 було відомо про розгляд справи в Господарському суді Тернопільської області, колегія суддів приходить висновку, що підстави, зазначені для поновлення строку на оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 є неповажними.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2025 у справі №914/2191/18 зазначив, що подання апеляційної скарги особою, яку не повідомлено про розгляд справи або не залучено до участі в ній, навіть у разі, якщо рішення суду стосується її прав, інтересів та (або) обов'язків, не звільняє цю особу від обов'язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Суд, у свою чергу, має оцінити надані стороною пояснення та докази на предмет їхньої поважності та обґрунтованості відповідно до вимог ГПК України.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу (ч. 3 ст. 256 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 статті 261 ГПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків, зокрема подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 904/1875/19 зазначено, що з приписів частини 2 статті 261 ГПК України не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити апеляційне провадження у випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень даної статті, суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності.

Наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.04.2025 у справі №914/2191/18.

Згідно з частиною першою статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі якісну підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

Отже, можливість поновлення судом апеляційної інстанції пропущеного строку не є необмеженою, а вирішення цього питання пов`язується з наявністю поважних причин пропуску строку звернення зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Лише факт подання стороною заяви про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду поновити цей строк, оскільки заява про поновлення строку для подання апеляційної скарги з огляду на приписи статті 119 ГПК України повинна містити обґрунтування поважності причин пропуску цього строку.

В контексті викладеного суд зазначає, що згідно з положеннями статей 42, 43 ГПК України учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, а також повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Згідно з частиною першою статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Крім того, інформація про стан судових справ є відкритою, і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення, як за допомогою контакт-центру суду, так і за допомогою ЄДРСР.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина третя статті 13 ГПК України).

Можливість поновлення судом апеляційної інстанції пропущеного строку не є необмеженою, суд має вказати підстави поновлення строку, і такі підстави мають бути об`єктивними і не можуть залежати від суб`єктивних чинників, якими керувався скаржник, та які призвели до пропуску строку на апеляційне оскарження в даному випадку.

Частиною четвертою статті 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає вказані скаржником підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення неповажними.

Відповідно до ч. 2 ст. 260 ГПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає залишенню без руху із встановленням скаржнику строку для надання заяви, в якій вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення, ніж ті, що вказані в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Таким чином, апеляційним судом встановлено недотримання апелянтом положень п. 2 ч. 3 ст. 258 та ч. 3 ст. 260 ГПК України що тягне за собою наслідок у вигляді залишення апеляційної скарги без руху в силу застосування ч. 1 ст. 174 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене, Західний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення без руху апеляційної скарги особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 №132 від 04.03.2026 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 з підстав визначених в чч. 2, 3 ст. 260 ГПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 260 ГПК України, питання про залишення апеляційної скарги без руху суддя-доповідач вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 42, 174, 234, 258, 259, 260 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні клопотання особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовити.

Залишити без руху апеляційну скаргу особи, яка не була учасником справи ОСОБА_1 №132 від 04.03.2026 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23.

Скаржнику у 10 денний строк з дня отримання цієї ухвали вказати апеляційному суду інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23, а також усунути недоліки апеляційної скарги шляхом сплати судового збору в розмірі 3 220, 80 грн. за подання апеляційної скарги та подання суду належних доказів сплати й зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судового збору в розмірі 3 220, 80 грн.

Копію цієї ухвали суду надіслати скаржнику для відома та належного виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий (суддя-доповідач) С.М. Бойко