РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.03.2026Справа № 910/1826/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАК СПЕЙС СЕРВІС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД»

про стягнення 247 330, 44 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Дубина Т.М.

представники учасників справи:

від позивача: Ковальчук А.С.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАК СПЕЙС СЕРВІС» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 247 330,44 грн, з яких: 159 437,00 грн основний борг, 22 885,82 грн 30% річних, 12 827,42 грн інфляційні втрати, 20 292,80 грн пеня та 31 887,40 грн штраф.

Позовні вимоги, з посиланням та ст. 11, 205, 509, 599, 610, 625, 639 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором про технічне обслуговування автомобілів №15072024 від 15.07.2024, у частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

04.03.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/1826/25, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

24.03.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує щодо задоволення позову та, зокрема, зазначає, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД» Червоний О. В. не укладав та не підписував договір про технічне обслуговування автомобілів №15072024 від 15.07.2024, який долучено до позовної заяви, та не проставляв на ньому печатку підприємства, а також не надавав іншим особам доручення на вчинення таких дій. Також відповідач заперечує щодо підписання 15.08.2024 між позивачем та відповідачем акту приймання-передачі наданих послуг №MRD-9663-1616171, долученого позивачем до позовної заяви, згідно якого загальна вартість робіт (послуг) склала 159 437,00 грн, та проти того, що претензії щодо проведених робіт, використаних матеріалів за кількістю та вартістю у відповідача відсутні. Вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД» зазначені послуги (роботи) у ТОВ «ТРАК СПЕЙС СЕРВІС» не отримувало, не замовляло, та замовляти не могло.

Також від представника відповідача надійшло клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої та технічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 постановлено розгляд справи №910/1826/25 здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.04.2025.

09.04.2025 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні призначеному на 23.04.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Єгорова С.О. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з підстав зазначених в ухвалі.

У підготовче засідання 23.04.2025 з`явились представники сторін. Суд протокольною ухвалою зобов`язав позивача надати відповіді на питання відповідача, що викладені у відзиві на позов від 24.03.2025 в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України. Також суд протокольною ухвалою зобов`язав позивача надати суду оригінали документів, що додані до позову. Крім цього, суд протокольними ухвалами зобов`язав відповідача забезпечити явку директора. у підготовче засідання 06.05.2025 та надати суду вільні зразки підпису останнього. Також суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 відкладено підготовче засідання на 06.05.2025.

25.04.2025 від представника відповідача надійшли документи на виконання ухвали суду.

29.04.2025 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про призначення судової експертизи, оригінали витребуваних судом документів та заява свідка з відповідями на питання в порядку ст.90 Господарського процесуального кодексу України.

У підготовче засідання 06.05.2025 з`явилися представники відповідача, представник позивача в засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У підготовчому засіданні були відібрані експериментальні зразки підпису директора відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2025 задоволено клопотання відповідача про призначення судової експертизи, призначено у справі №910/1826/25 судову комплексну почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі на час проведення судової експертизи та отримання висновку експерта зупинено.

12.09.2025 до суду звернулися експерти Олександра Дзюба, Яна Сухомлин, з клопотанням про зміну статусу експертизи та надання додаткових матеріалів для проведення дослідження №7136/25-32/7137/25-33.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2025 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 08.10.2025.

У підготовче засідання 08.10.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 відкладено підготовче засідання на 22.10.2025 та запропоновано сторонам надати пояснення щодо зміни статусу експертизи з комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів на судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу документів. Також зобов`язано відповідача: забезпечити явку директора у підготовче засідання 22.10.2025 і надати суду: 1) вільні зразки підпису та почерку директора, не пов`язаних з місцем роботи у кількості не менше 15 штук; 2) перелік документів, які містяться в матеріалах справи з вільними зразками відтиску печатки відповідача, які експерт КНДІСЕ може використовувати при порівняльному дослідженні.

У підготовче засідання 22.10.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача у засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою повторно зобов`язав відповідача: забезпечити явку директора у підготовче засідання 04.11.2025 та надати суду: 1) вільні зразки підпису та почерку директора, не пов`язаних з місцем роботи у кількості не менше 15 штук; 2) перелік документів, які містяться в матеріалах справи з вільними зразками відтиску печатки відповідача, які експерт КНДІСЕ може використовувати при порівняльному дослідженні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2025 відкладено підготовче засідання в справі № 910/1826/25 на 04.11.2025

У підготовче засідання 04.11.2025 представники сторін не з`явилися, про день, час та місце підготовчого засідання повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 задоволено частково клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Олександри Дзюби та Яни Сухомлин про зміну статусу експертизи та надання додаткових матеріалів для проведення дослідження №7136/25-32/7137/25-33 та змінено статус «судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи» призначеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2025 у справі на «судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу». У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено та зупинено провадження у справі №910/1826/25 на час проведення експертизи.

26.12.2025 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про залишення ухвали суду без виконання, разом з матеріалами справи № 910/1826/25, оскільки відповідачем не було здійснено оплату вартості експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 поновлено провадження в справі №910/1826/25 та призначено підготовче засідання на 10.02.2026.

10.02.2026 від представника позивача надійшла заява про проведення засідання, призначеного на 10.02.2026 без участі останнього.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 10.03.2026.

У судове засідання 10.03.2026 з`явилась представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення по суті позовних вимог, позов просила задовольнити

Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки у судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Отже, враховуючи, що явка представника відповідача у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останній повідомлений про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, у межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу у цьому судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 10.03.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.07.2024 між позивачем (надалі - виконавець) та відповідачем (надалі - замовник) було укладено договір про технічне обслуговування автомобілів №15072024, відповідно до п.1.1. якого, виконавець зобов?язується виконувати роботи по ремонту та/або технічному обслуговуванню, власником яких є замовник та/або володіння і користування автомобілем, а замовник зобов?язується приймати автомобіль після здійснення виконавцем ремонту та/або технічного обслуговування та оплачувати надані послуги у строки та на умовах, що вказані у даному договорі.

Згідно з п.1.2. договору, види робіт, строки їх виконання погоджуються сторонами під час приймання автомобіля виконавцем та факт погодження замовника підтверджується його підписом у журналі виконавця про передачу автомобіля виконавцю. За необхідності, складається заявка на виконання певного виду робіт. Сторони при досягненні згоди мають право змінювати умови виконання робіт по даному договору.

Пунктом 2.2. договору визначено, зокрема, обов?язок виконавця своєчасно та в повному обсязі здійснити розрахунок у строки та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до п.3.9. договору, після виконання робіт, виконавець надає замовнику акт виконаних робіт, у якому зазначається перелік виконаних робіт, їх вартість, гарантійні терміни на виконані роботи (якщо надається гарантія).

Згідно з п.4.1. договору, вартість матеріалів, послуг (робіт) з технічного обслуговування і ремонту автомобіля та/або його складових частин (систем) зазначається у рахунку та акті виконаних робіт.

Пунктом 4.3. договору визначено, що оплата вартості ремонту та/або технічного обслуговування автомобіля проводиться на підставі рахунку та/або акту виконаних робіт протягом 5 робочих днів з дня виставлення (складення) рахунку чи акту виконаних робіт.

Підписанням акту виконаних робіт замовник підтверджує відсутність у нього будь-яких претензій по виконаних роботах (п. 5.3. договору).

Відповідно до п. 6.2. договору, за прострочення оплати за цим договором, замовник сплачує, крім відшкодування вартості фактично виконаних робіт, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з п.6.3. договору, у випадку порушення замовником строку (терміну) оплати понад 10 календарних днів, замовник сплачує виконавцю також штраф у розмірі 20% від суми прострочення.

Керуючись положеннями ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди, що у випадку прострочення замовником платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов цього договору, замовник на вимогу виконавця сплачує останньому 30% річних від простроченої суми (п.6.4. договору).

Пунктом 9.1. договору визначено, що він набуває чинності з моменту підписання та діє до повного виконання зобов?язань за даним договором.

На виконання умов договору, позивач виконав роботи/надав послуги, а відповідач прийняв їх на загальну суму 159 437,00 грн, що підтверджується:

- актом приймання-передачі наданих послуг №MRD-9663-1616171 від 15.08.2024 на загальну суму 159 437,00 грн;

- рахунком на оплату №MRD-9663-1616171 від 15.08.2024 на загальну суму 159 437,00 грн;

- податковою накладною №10 від 15.08.2024 на загальну суму 159 437,00 грн.

Вказаний акт приймання-передачі наданих послуг підписаний та скріплений печатками з обох сторін без зауважень та заперечень.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 159 437,00 грн основного боргу, 22 885,82 грн 30% річних, 12 827,42 грн інфляційних втрат, 20 292,80 грн пені та 31 887,40 грн штрафу.

Підставами позову є порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати виконаних робіт/наданих послуг.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, суд зазначає, що вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором підряду та договором про надання послуг, до якого, крім положень Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глав 61 та 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Статтею 844 Цивільного кодексу України встановлено, що ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Частиною 4 ст. 882 Цивільного кодексу України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано послуги/виконано роботи на загальну суму 159 437, 00 грн, а відповідачем їх прийнято, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг №MRD-9663-1616171 від 15.08.2024.

Вказаний акт приймання-передачі наданих послуг підписаний та скріплений печатками з обох сторін без зауважень та заперечень.

Крім того, на підтвердження реальності господарської операції щодо надання послуг/виконання робіт відповідачеві на суму 159 437,00 грн, позивачем надано податкову накладну № 10 від 15.08.2024, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відміткою «зареєстровано в ЄРПН» та квитанцією про прийняття документу Державною податковою службою України.

Верховний Суд у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 зазначив, що податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте, не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару (надання послуг) та їх прийняття.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.3. договору визначено, що оплата вартості ремонту та/або технічного обслуговування автомобіля проводиться на підставі рахунку та/або акту виконаних робіт протягом 5 робочих днів з дня виставлення (складення) рахунку чи акту виконаних робіт.

Як убачається з матеріалів справи акт приймання-передачі наданих послуг підписаний сторонами 15.08.2024.

Отже, враховуючи дату підписання акту, відповідач мав оплатити вартість робіт у строк до 22.08.2024 включно.

Разом з тим, доказів сплати відповідачем суми грошових коштів у розмірі 159 437,00 грн матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, суду таких доказів надано не було.

Щодо посилань відповідача, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД» Червоний О. В. не укладав та не підписував договір про технічне обслуговування автомобілів №15072024 від 15.07.2024 та акт приймання-передачі наданих послуг №MRD-9663-1616171 від 15.08.2024 суд зазначає таке.

Так, відповідачем було заявлено клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої та технічної експертизи, яке ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2025 задоволено та призначено у справі №910/1826/25 судову комплексну почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Однак, 26.12.2025 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про залишення ухвали суду без виконання, разом з матеріалами справи № 910/1826/25, оскільки відповідачем не було здійснено оплату вартості експертизи.

Частиною 4 статті 102 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

При цьому ухиленням від участі в експертизі є умисні дії учасника справи, метою яких є неможливість проведення експертизи, яку призначив суд.

Частина четверта статті 102 Господарського процесуального кодексу України має на меті унеможливлення зловживання учасниками справи своїми правами, які у випадку ухилення від участі в експертизі мають нести відповідні ризики та відповідальність.

Тлумачення вказаної статті дозволяє зробити висновок, що у випадку ухилення учасника справи від участі в експертизі залежно від того, яка особа ухиляється, суд може: 1) визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена; 2) відмовити у визнанні обставини, для з`ясування якої експертиза була призначена.

Слово «може» у частині четвертій статті 102 Господарського процесуального кодексу України не вказує на дискреційність повноважень суду у встановленні чи відмові у встановленні певних обставин, тобто не свідчить про можливість на власний розсуд суду вирішувати це питання. Вказане слово «може» надає лише вибір суду між тим, чи визнавати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, чи відмовити у її визнанні. Цей вибір суд зобов`язаний зробити, і він лише залежить від того, яка саме особа ухиляється від участі в експертизі.

У силу вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню.

Крім цього, у такому разі потрібно встановити також і факт ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню.

З огляду на вище викладене, судом встановлено факт ухилення учасника справи (відповідача) від оплати вартості комплексної почеркознавчої та технічної експертизи.

Суд, враховуючи положення ч.4 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє у визнанні обставини, для з`ясування якої експертиза була призначена.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11.09.2020 у справі №910/16505/19.

Верховний Суд у постановах від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 вказував, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи збігається така особа з відповідачем у даній справі) Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 918/780/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2024 у справі № 911/2502/22.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про те, що відповідач звертався до правоохоронних органів з заявою про втрату, підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч його волі печатки, належної Товариству з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД». Докази, що у товаристві з цього приводу проводилось службове розслідування, матеріали справи також не містять.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідач не довів факту підроблення підписів його директора під час підписання договору та акту приймання-передачі наданих послуг, а також викрадення печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД».

Згідно з ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правомірність правочину презюмується. Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відтак, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд надав відповідачу можливість реалізувати його право на подання доказів в доведенні своєї позиції, зокрема, і шляхом задоволення клопотання про призначення судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи, від оплати якої в подальшому відповідач ухилився, що вказує також про непослідовну поведінку відповідача.

Отже, доводи відповідача що директор Червоний О.В. не підписував договір про технічне обслуговування автомобілів №15072024 від 15.07.2024 та акт приймання-передачі наданих послуг №MRD-9663-1616171 від 15.08.2024 не знайшли свого підтвердження.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.01.2026 у справі № 922/4558/24.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними доказами факт надання послуг/виконання робіт відповідачу за спірним договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за виконані роботи/надані послуги в розмірі 159 437,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 30 % річних у розмірі 22 885,82 грн за загальний період з 23.08.2024 по 13.02.2025 та інфляційних втрат у розмірі 12 827,42 грн за загальний період з вересня 2024 року по січень 2025 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до п. 6.4. договору, керуючись положеннями ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди, що у випадку прострочення замовником платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов цього договору, замовник на вимогу виконавця сплачує останньому 30% річних від простроченої суми.

Отже, з урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що пунктом 6.4. договору сторони узгодили інший розмір річних, сплата яких передбачена в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме в розмірі 30%.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 30 % річних за загальний період з 23.08.2024 по 13.02.2025 у розмірі 22 885,82 грн, суд визнає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за загальний період з вересня 2024 року по січень 2025 року в розмірі 12 827,42 грн, суд визнає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов?язання позивач просить стягнути з відповідача 20 292,80 грн пені за загальний період з 23.08.2024 по 13.02.2025 та 31 887,40 грн штрафу.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов?язання (основного зобов?язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов?язання.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов?язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня і штраф є формами неустойки та є окремими і самостійними видами юридичної відповідальності та в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Відповідно до п. 6.2. договору, за прострочення оплати за цим договором, замовник сплачує, крім відшкодування вартості фактично виконаних робіт, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з п.6.3. договору, у випадку порушення замовником строку (терміну) оплати понад 10 календарних днів, замовник сплачує виконавцю також штраф у розмірі 20% від суми прострочення.

Перевіривши розрахунки пені за загальний період з 23.08.2024 по 13.02.2025 у розмірі 20 292,80 грн та штрафу у розмірі 31 887,40 грн (159 437,00 грн (сума боргу) х 20%), суд встановив, що вони є обґрунтованим та арифметично вірними, а тому вимоги про стягнення пені у розмірі 20 292,80 грн та штрафу у розмірі 31 887,40 грн підлягають задоволенню.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених сум, в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, суду не надав.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 159 437,00 грн основного боргу, 22 885,82 грн 30% річних, 12 827,42 грн інфляційних втрат, 20 292,80 грн пені та 31 887,40 грн штрафу.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.

Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РІНОВЕЙЛ ЛТД» (04074, місто Київ, вулиця Сокальська, будинок 4, ідентифікаційний код 41142945) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАК СПЕЙС СЕРВІС» (02121, місто Київ, вулиця Світла, будинок 3, ідентифікаційний код 45000828) 159 437 (сто п?ятдесят дев?ять тисяч чотириста тридцять сім) грн 00 коп. основного боргу, 22 885 (двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят п?ять) грн 82 коп. 30% річних, 12 827 (дванадцять тисяч вісімсот двадцять сім) грн 42 коп. інфляційних втрат, 20 292 (двадцять тисяч двісті дев?яносто дві) грн 80 коп. пені, 31 887 (тридцять одну тисячу вісімсот вісімдесят сім) грн 40 коп. штрафу та 3 709 (три тисячі сімсот дев?ять) грн 96 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 16.03.2026.

Суддя Я.А.Карабань