УХВАЛА

12 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/2462/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранця О. М. - головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Петренко Н.Д.

від 15.09.2025

та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

від 26.01.2026 (повний текст складено 26.01.2026)

у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича

до відповідача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

про стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2025 Фізична особа-підприємець Урсакі А.Г. звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про стягнення спричиненої йому моральної шкоди в сумі 300 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність відмов у наданні дозвільних документів, що встановлено судовими рішеннями. При цьому, позивач зазначає, що моральну шкоду було завдано протиправними діями та рішеннями Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, який був ліквідований (реорганізований) на підставі рішення Одеської міської ради № 2945-VIII від 16.04.2025, відповідно до п. 4 якого правонаступником усіх прав та обов`язків ліквідованого органу є новостворений Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, який і є належним відповідачем у цій справі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 у справі № 916/2462/25 позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича - задоволено частково; стягнуто з Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на користь Фізичної особи - підприємця Урсакі Андрія Григоровича відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25 апеляційну скаргу Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса задоволено частково; рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 у справі № 916/2462/25 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови суду апеляційної інстанції, а його резолютивну частину наступним чином:

"Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича, м. Одеса до Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса про стягнення з Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса моральної шкоди у розмірі 300 000 грн задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради (65011, м. Одеса, вул.Успенська,83/85, ) на користь Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича, м. Одеса до Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса про стягнення з Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, м. Одеса моральної шкоди у розмірі 285 000 грн.";

в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 по справі № 916/2462/25 залишено без змін.

16.02.2026 Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на подання касаційної скарги.

Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 (головуючий суддя - Баранець О.М., судді Кролевець О.А., Мамалуй О.О.).

26.02.2026 Фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович направив до Верховного Суду заперечення проти відкриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою слід відмовити, з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Разом з тим передбачені пп. "а"-"г" п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України випадки касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є виключенням із загального правила і відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у справі № 916/2462/25 є стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн.

Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, відповідно до якої майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Позовні вимоги у цій справі про стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн мають вартісну оцінку та носять майновий характер.

Позов у цій справі подано в 2025 році.

За змістом частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі - 3 028,00 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 916/2462/25 є стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (302 800,00 грн), тому в розумінні Господарського процесуального кодексу України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради у касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункти 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Посилання скаржника на пункти 1 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

При цьому скаржник, у касаційній скарзі, не визначає підстави, що підпадають під дію підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

За змістом статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак застосування наявності/відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України було передбачуваним, скаржник у касаційній скарзі не навів та не мотивував жодним чином наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на відсутність будь-якого обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, відтак підлягають частковому задоволенню заперечення Фізичної особи-підприємеця Урсакі Андрія Григоровича проти відкриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25.

Також, оскільки Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 916/2462/25 за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026, то розгляд клопотання про поновлення строку на подання касаційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у справі № 916/2462/25 судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/2462/25 за касаційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2026.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй