ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.02.2026м. СумиСправа № 920/590/25

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши заяву від 31.12.2025, №3112-25 (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія

«Нафтогаз Трейдинг» (вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116,

)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю

«СУМИТЕПЛОЕНЕРГО» (вул. Друга Залізнична, буд. 10,

м. Суми, Сумська область, 40030, )

про стягнення 31 895 561 грн 15 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача: Юріна О.О.,

від відповідача: Сечін С.О.,

при секретарі судового засідання Ляскевич М.О.

УСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі №920/590/25 первісний позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (вул. Друга Залізнична, буд. 10, м. Суми, Сумська область, 40030, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116, ) 31 895 561 (тридцять один мільйон вісімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одну) грн 15 коп. основного боргу за Договором постачання природного газу №ТЕЦ-2022-03 від 01.04.2022, а також 382 746 (триста вісімдесят дві тисячі сімсот сорок шість) грн 73 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

10.10.2025 Господарським судом Сумської області видано наказ про примусове виконання рішення у справі №920/590/25.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМИТЕПЛОЕНЕРГО» на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/590/25 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/590/25 залишено без змін.

01.01.2026 через систему «Електронний суд» Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» надано до суду заяву (вх.№2) про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25, відповідно до змісту якої просить суд відстрочити виконання рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі № 920/590/25 щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованості в сумі 31 895 561,15 грн до 01.09.2026.

Ухвалою суду від 26.01.2026 прийнято заяву від 31.12.2025, №3112-25 (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25 до розгляду; призначено розгляд заяви про відстрочення виконання рішення суду у справі №920/590/25 у судове засідання з повідомленням сторін на 29.01.2026, 12:50.

28.01.2026 через систему «Електронний суд» позивачем надано до суду заперечення (вх.№471) на заяву про відстрочення виконання рішення у справі №920/590/25, відповідно до якої позивач заперечує щодо надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» відстрочки виконання рішення суду до 01.09.2026, вказуючи серед іншого, що надання відстрочки відповідачу спричинить суттєве порушення прав стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг» на отримання своїх коштів у розумний строк.

Протокольною ухвалою суду від 29.01.2026 оголошено перерву у судовому засіданні у справі № 920/590/25 до 02.02.2026, 11:40.

02.02.2026 через систему «Електронний суд» відповідачем надано до суду додаткові пояснення (вх.№534) до заяви про відстрочення виконання рішення у справі №920/590/25.

Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку з тим, що з 08 год. 21 хв. 02.02.2026 по 12 год. 00 хв. 02.02.2026 у Сумському районі була оголошена повітряна тривога (повідомлення Telegram - каналу, що інформує про повітряну тривогу "Тривога. Сумська область"), судове засідання у справі 02.02.2026 не відбулось.

Ухвалою суду від 02.02.2026 призначено розгляд заяви від 31.12.2025, №3112-25 (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25 на 17.02.2026, 12:00.

17.02.2026 відповідачем надано до суду заяву (вх.№625/26) про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача.

Ухвалою суду від 17.02.2026 призначено розгляд заяви від 31.12.2025, №3112-25 (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25 на 25.02.2026, 11:30.

У судовому засіданні 25.02.2026 представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» заяву про відстрочення виконання рішення суду підтримав.

Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг» в судовому засіданні 25.02.2026 заперечив проти задоволення заяви відповідача з обставин, попередньо викладених у запереченнях (вх.№471) та просив суд відмовити повністю в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення по справі № 920/590/25.

Розглядаючи заяву про відстрочення виконання рішення суду у справі судом враховується таке.

Відповідно до Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ст. 129-1, п. 9 ч. 1 ст. 129).

Обов`язковість судового рішення є однією із засад (принципів) також господарського судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Також, згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення закріплені в ст. 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення №18-рп/2012 від 13.12.2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Згідно зі ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні, зокрема, у справі «Жовнер проти України», заява № 56848/00, рішення від 29.06.2004 р., зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Судом відмічається, що рішення господарського суду Сумської області від 02.09.2025 у справі №920/590/25 набрало законної сили, відповідно це надає особі, на чию користь воно було винесено, легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 р.), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», у справі «Ясюнієне проти Литви»).

Стаття 331 ГПК України не містить вичерпного переліку обставин, за наявності яких суд має право надати відстрочку або розстрочку виконання рішення і суди вирішують виходячи з обставин справи. Проте, принципами цивільного законодавства є розумність, добросовісність та справедливість (ст. 2 ГПК України), та обов`язковість судових рішень, яка визначена статтею 129 Конституції України.

Судом звертається увага, що заява сторони про відстрочення виконання рішення суду може бути задоволена лише у виняткових випадках, які суд визначає з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. У будь-якому випадку закон пов`язує відстрочку виконання рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Надання відстрочки без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення.

Суд при вирішенні питання про відстрочку виконання рішення повинен враховувати можливі негативні наслідки як для боржника при виконання рішення у встановлений строк, так і враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення суду та не допускати їх настання.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21.02.2019 р. у справі № 2-54/08).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Частиною 1 статті 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 р.).

Щодо посилання відповідача на скрутне становище підприємства, спричинене, зокрема, внаслідок збройної агресії рф та веденням воєнного стану на території України, то слід зазначити, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання рішення та військовими діями.

Таким чином, введення воєнного стану може бути визнана судом виключною обставиною для відстрочення/розстрочення виконання рішення у справі, якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважають вчасно виконати судове рішення.

Однак, відповідачем, всупереч положенням ч. 1 ст. 74 ГПК України, не було надано відповідних доказів, які б підтверджували прямий причинний зв`язок між введенням воєнного стану та неможливістю виконання рішення по справі № 920/590/25 саме через введення воєнного стану.

Крім цього, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 по справі № 910/14591/21.

Тобто можлива збитковість діяльності підприємства є результатом провадження господарської діяльності відповідачем як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення.

Суд дійшов висновку, що наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають стан поточної підприємницької діяльності заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення. При цьому, обставини, на які посилається відповідач у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у даний час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим, свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» є самостійною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю.

Окрім того обставини, на які посилається відповідач, з урахуванням положень статті 331 ГПК України не являються тими виключними обставинами, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, адже їх наявність (відсутність) прямо залежить від власної діяльності суб`єкта господарювання.

Водночас, відповідачем не надано доказів існування наявності виняткових обставин для відстрочення виконання рішення суду у цій справі.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, положення законодавства, зокрема, принцип обов`язковості судового рішення, суд доходить висновку, що заявником не доведено наявності обставин, які б слугували достатньою підставою для відстрочення виконання рішення суду у справі №920/590/25, а тому заява (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення терміном до 01.09.2026 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні Заяви від 31.12.2025, №3112-25 (вх.№2 від 01.01.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» про відстрочення виконання рішення суду по справі №920/590/25 - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в порядку та строк встановлені статтями 254-257 ГПК України.

Ухвалу складено і підписано суддею 25.02.2026.

СуддяС.В. Заєць