ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/5039/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання - І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: М.О. Хижняк

від відповідача: Д.В. Явченко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК»

на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 (суддя С.Ф. Гут, м.Одеса, повне рішення складено 06.06.2025)

у справі №916/5039/23

за позовом: Акціонерного товариства «УКРСИББАНК»

до відповідача: Одеської міської ради

про зобов`язання вчинити певні дії та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. Коротка історія справи

17.11.2023 Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Одеської міської ради, в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просило:

-зобов`язати Одеську міську раду здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на нерухомість - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (колишній номер 38), який на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнаний відумерлою спадщиною та переданий у власність територіальної громади міста Одеси і відповідно до положень частини третьої статті 1277 Цивільного кодексу України перейшов у власність територіальної громади міста Одеси;

-звернути стягнення на предмет, переданий у власність Одеській міській раді, а саме: на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнаний відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та переданий у власність територіальної громади міста Одеси, в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором №0 у розмірі 50931,56 дол. США (п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять один долар США 56 центів), що станом на 13.10.2023 за курсом НБУ 36,3931 грн за 1 дол. США еквівалентно 1853557,36 грн), з яких: 43885,98 дол. США - заборгованість за кредитом, 6952,09 дол. США - заборгованість за процентами, нарахованими до 04.12.2012 року, 93,49 дол. США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, нарахованими до 04.12.2012, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/5982/22 за Одеською міською радою визнано після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою спадщиною житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_1 , в свою чергу, з яким 26.12.2007 банком укладено договір про надання кредиту №0 у розмірі 46000,00 дол. США, на забезпечення виконання зобов`язань за яким на підставі договору іпотеки від 26.12.2007 передано в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Розмір заборгованості ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням взятих на себе за укладеним кредитним договором зобов`язань станом на 13.10.2023 складає 50931,56 дол. США, у той же час, міська рада, набувши право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , не здійснила відповідної державної реєстрації. У зв`язку з набуттям права власності на майно, до Одеської міської ради в силу приписів Закону України «Про іпотеку» перейшли права та обов`язки іпотекодавця.

При цьому, як зазначав банк, на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.06.2009 відбулась зміна нумерації будинків на АДРЕСА_3 , внаслідок чого ОСОБА_1 зміг здійснити переоформлення правоустановчих документів на будинок.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/5039/23, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

20.02.2024 Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», зазначаючи про те, що предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 8709600), і житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 28529864), належні ОСОБА_1, є тотожними об`єктами нерухомого майна, звернулось до суду першої інстанції із клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.02.2024 призначено у справі №916/5039/23 будівельно-технічну експертизу, проте 18.02.2025 Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України надано повідомлення про неможливість надання висновку експерта.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у задоволенні позову відмовлено. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладено на Акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

Розглядаючи позовну вимогу про зобов`язання Одеської міської ради здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на нерухомість, суд виходив з того, що оскільки однією із підстав державної реєстрації права власності є судове рішення, і що державним реєстратором відмовлено у реєстрації за міською радою права власності на майно, визнане на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеса від 16.05.2023 у справі №521/5382/22 відумерлою спадщиною у зв`язку із закриттям розділу (підстава закриття - знищення майна), у господарського суду відсутні правові підстави для покладення на міську раду зобов`язання здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на нерухомість на підставі рішення суду у справі №521/5382/22 в первісній редакції прохальної частини позовної заяви.

При цьому суд встановив, що в матеріалах справи наявне розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.06.2009 № 348/01-06, яким у зв`язку зі зміною нумерації домоволодінню за адресою: АДРЕСА_3 .

Відтак, в силу приписів статті 1277 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, відповідна державна реєстрація права власності на визнану відумерлою спадщину можлива виключно після ухвалення відповідного судового рішення в порядку цивільного судочинства, зобов`язання ж здійснити відповідні дії є виходом за межі повноважень господарського суду, не дивлячись на передбачений обов`язок органу місцевого самоврядування звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, адже приписи процесуальних кодексів передбачають, що звернення до суду є правом, тобто вільним вибором поведінки.

Окрім того, суд зазначив, що запропонована банком правова конструкція прохальної частини в редакції заяви про зміну предмету позову не відповідає фактичним обставинам справи, адже рішення у справі №521/5982/22 стосувалось виключно нерухомості за адресою: АДРЕСА_2, у той же час, зазначення АДРЕСА_4 (колишній номер 38), є за своєю правовою суттю встановленням юридичного факту, що не передбачено приписами статті 20 Господарського процесуального кодексом України, та фактично зміною рішення у справі №521/5982/22, відтак відсутні правові підстави для задоволення заявленої позовної вимоги про зобов`язання Одеської міської ради здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на нерухомість, що знаходиться за адресою: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (колишній номер 38), який на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнаний відумерлою спадщиною та переданий у власність територіальної громади міста Одеси, та відповідно до положень частини третьої статті 1277 Цивільного кодексу України перейшов у власність територіальної громади міста Одеси.

Відмову у задоволенні іншої позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд мотивував тим, що вимога про звернення стягнення на майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , є передчасною, котрій має передувати або відповідне рішення про визнання саме цього майна відумерлою спадщиною, або встановлення юридичного факту, що нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , є одним і тим самим об`єктом нерухомості, що в силу приписів статті 20 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до предметної юрисдикції господарських судів.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначив, що остання не підлягає задоволенню у зв`язку із відмовою у позові.

При цьому суд першої інстанції, врахувавши, що оскільки банком здійснено оплату вартості виставленого експертною установою рахунку за проведення експертизи, однак остання проведена не була, зазначив, що питання повернення сплачених коштів вирішується між експертною установою та платником без участі суду.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/5039/23 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Також апелянт просив задовольнити клопотання Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про повернення коштів у розмірі 33968,55 грн, що сплачені Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за проведення експертизи.

Мотивуючи апеляційну скаргу, банк зазначив, що зміна нумерації будинку, яка стала відомою вже під час розгляду цієї справи №916/5039/23, не є юридичною зміною об`єкта, а є лише зміною його ідентифікатора. Звернення стягнення - це реалізація прав банку як іпотекодержателя відповідно до Закону України «Про іпотеку» і не є зміною суті попереднього рішення. Предмет позову - той самий об`єкт, що й у справі про відумерлість, тільки з актуальною адресою. Банк не змінював об`єкт застави, а лише уточнив його актуальні реквізити, оскільки зміна номера відбулася ще за життя боржника і майно увійшло до складу спадщини вже як будівля, розташована по АДРЕСА_4 .

На переконання апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у позовних вимогах банку, хоча мав можливість встановити факт перенумерації будинку по вулиці Житкова у місті Одесі, що був предметом іпотеки та став частиною спадщини після померлого ОСОБА_1 , щодо якого встановлений факт відсутності спадкоємців та визнання спадщини відумерлою.

Також банк зазначив, що враховуючи наявність декількох пов`язаних позовних вимог, як мінімум одна з яких повинна розглядатись у позовному провадженні, є некоректним висновок суду про передчасність звернення банку до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідність звернення до суду з повторною заявою про визнання спадщини відумерлою або встановленням факту тотожності будинків Житкова, 29 та АДРЕСА_2 , оскільки ці факти могли бути встановлені в межах розгляду цієї справи на підставі наявних у справі доказів.

В даному випадку суд мав можливість зобов`язати Одеську міську ради виконати свій обов`язок щодо реєстрації права власності на відумерлу спадщину, однак лише запропонував банку, як кредитору, звернутись повторно із заявою про визнання спадщини відумерлою або про встановлення факту.

Скаржник також зауважив на тому, що судом при винесенні рішення порушено низку норм процесуального права.

Так, судом фактично не було вирішено спір по суті, а відмовлено з підстав передчасності та виходу за межі повноважень господарського суду, запропоновано звернутися у окремому провадженні з повторною заявою про визнання спадщини відумерлою або про встановлення факту тотожності об`єктів за адресою: Житкова, 29 та Житкова, 38 у місті Одесі. Водночас відповідно до статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд повинен закрити провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а не відмовляти у задоволенні позовних вимог. При цьому із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, можуть звертатися виключно фізичні особи. У даному випадку, встановлення тотожності об`єктів нерухомого майна будинку Житкова, 38 , та Житкова, 29, у зв`язку з перенумерацією органами влади у місті Одесі стосуються виникнення, зміни прав юридичних осіб, а тому може бути розглянуто у господарському судочинстві на загальних підставах.

Щодо відмови у задоволенні клопотання банку про повернення невикористаних коштів з експертної установи банк зазначив, що згідно акту №24-1477 здачі-приймання повідомлення про неможливість надання висновку №24-1477 на проведення експертизи було витрачено 5 годин, вартість яких склала 2380,89 грн зі сплачених банком 36349,44 грн, що зумовило звернення банку з клопотанням до суду про повернення від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз коштів у розмірі 33968,55 грн, що є залишком коштів, які не підлягають сплаті у зв`язку з неможливістю надати висновку експерта. Враховуючи призначення експертизи судом та надання саме суду повідомлення про неможливість її проведення, висновок суду про вирішення питання повернення коштів напряму з експертною установою не відповідає обставинам справи та наявній судовій практиці, у зв`язку з чим в цій частині рішення також повинно бути скасовано та ухвалено нове про повернення коштів, сплачених Акціонерним товариством «УКРСИББАНК», що не були використані для проведення експертизи.

Позиція відповідача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада просила оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, відповідач зазначив, що оскільки: рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі № 521/5982/22 визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради саме будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна - 8709600) та об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна - 28529864) є різними об`єктами нерухомого майна, допоки не доведено протилежного; з актів обстеження об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 та 38 від 21.08.2024 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться двоповерховий житловий будинок з надвірними спорудами, а за адресою: АДРЕСА_4 , - встановити місцезнаходження будинку не вдалося можливим; із повідомлення судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 12.02.2025 №24-1477 про неможливість надання висновку вбачається, що надати висновок неможливо у зв`язку з ненаданням доступу до об`єктів дослідження, то відсутні підстави для зобов`язання Одеської міської ради здійснення дій щодо реєстрації будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Окремо відповідач звернув увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту в частині даної позовної вимоги є неналежним та неефективним.

Стосовно позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач зазначив, що, як вбачається з матеріалів справи, об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 , не обтяжений іпотекою, а об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 - знищений. Як наслідок, у позивача відсутнє право вимоги іпотекодержателя на будинок під номером 29 , так як у Державному реєстрі іпотек відсутні будь-які відомості щодо обтяження такого об`єкту нерухомого майна, а також те, що будинок під номером 38 вважається знищеним.

З огляду на викладене, на думку Одеської міської ради, підстави позовних вимог позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, не підтверджених жодними належними та допустимими письмовими доказами, які б підтверджували, що права Акціонерного товариства «Укрсиббанк» дійсно порушені, а обраний позивачем спосіб захисту є належним.

Крім того, міська рада звернула увагу на те, що територіальна громада набуває права власності на відумерле майно не в порядку права на спадкування, а в порядку визнання спадщини відумерлою на підставі судового рішення. Таким чином, територіальна громада міста Одеси не має статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_1 та не може набувати права та нести обов`язки останнього. Закон визначає лише один випадок, у разі якого територіальна громада, що стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця. Таким винятковим випадком чинне законодавство визначає вимоги, заявлені відповідно до статті 1231 Цивільного кодексу України, яка унормовує спадкування обов`язку відшкодувати майнову шкоду (збитки) та моральну шкоду, яка була завдана спадкодавцем. Відтак, позивач, фактично визнавши територіальну громаду міста Одеси в особі Одеської міської ради боржником у справі, фактично покладає на неї обов`язки щодо задоволення вимог кредитора, які можуть нести лише спадкоємці померлого ОСОБА_1 (у разі їх наявності), яким територіальна громада міста Одеси не є в силу приписів законодавства. Відповідно, Одеська міська рада не може вважатись правонаступником прав та обов`язків спадкодавця за усіма його зобов`язаннями, адже таке правонаступництво обмежене приписами частини четвертої статті 1277 Цивільного кодексу України.

Рух справи, розгляд заяв, клопотань, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 26.06.2025 за вх.№2719/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/5039/23. Встановлено відповідачу строк до 16.07.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

16.07.2025 Одеська міська рада через систему «Електронний суд» подала відзив на апеляційну скаргу (вх.№2719/25/Д1 від 17.07.2025).

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вказаною ухвалою суду від 01.07.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/5039/23 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд апеляційної скарги призначено на 16.09.2025 об 11:00 год.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи у судовому засіданні 16.09.2025 оголошено перерву до 21.10.2025 об 11:30 год.

Між тим, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-учасника колегії суддів - С.В. Таран, судове засідання, призначене на 21.10.2025, не відбулось, про що помічником судді складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №916/5039/23 відбудеться 02.12.2025 об 11:00 год.

Однак у зв`язку з відсутністю доступу до підсистеми відеоконференцзв`язку через позапланові технічні роботи на об`єктах інформаційної інфраструктури судової влади України, судове засідання 02.12.2025 у даній справі не відбулось, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Ухвалою апеляційного суду від 04.12.2025 повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання відбудеться 27.01.2026 о 10:30 год.

26.01.2026 Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» подало до суду клопотання (вх.№2719/25/Д2 від 27.01.2026) про долучення до матеріалів справи копії витягів з Державного реєстру речових прав від 19.01.2026 №460792422 та №460780442 про перенесення запису про іпотеку та заборону АТ «УКРСИББАНК» на житловий будинок АДРЕСА_2.

Між тим, судове засідання 27.01.2026 не відбулось у зв`язку з непрацездатністю системи відеоконференцзв`язку з причин неможливості встановлення з`єднання та відсутності доступу до сайту підсистеми ВКЗ (http://vkz.court.gov.ua) через мережу інтернет, про що помічником судді 27.01.2026 складено відповідну довідку, а також 27.01.2026 складено акт про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку за підписом керівника апарату суду, начальника відділу інформаційних технологій та ЗІ і помічника судді.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання у справі №916/5039/23 відбудеться 16.02.2026 о 14:00 год, а також про місце його проведення.

Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 16.02.2026, клопотання апелянта (вх.№2719/25/Д2 від 27.01.2026) про долучення до матеріалів справи нових доказів відхилено, а долучені до цього клопотання документи залишено без розгляду, виходячи з наступного.

У відповідності до положень статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Межі перегляду в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.

Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - позивача).

При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Вказані положення закріплені законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.

Відповідач, звертаючись з клопотанням про долучення до матеріалів справи нових доказів, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання цих доказів не заявляв, об`єктивні причини неподання доказів до суду першої інстанції, які унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії, жодним чином не обґрунтував.

Окрім того, колегія суддів виходила з того, що неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв рішення, а заявник апеляційної скарги просить долучити до матеріалів справи докази, отримані після вирішення справи судом першої інстанції. Апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного рішення і які місцевий господарський суд мав можливість дослідити та оцінити. Навпаки, саме допущення можливості прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, які за відсутності поважних та об`єктивних причин не були подані до місцевого господарського суду, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, системність і послідовність у діяльності органів судової влади.

Саме такий сталий правовий висновок стосовно того, що відсутність існування доказів на момент прийняття судового рішення місцевим господарським судом виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції цих додаткових доказів, викладено Верховним Судом у постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для залучення до матеріалів справи нових доказів, тобто таких, що з`явились вже після прийняття оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

У судових засіданнях представники сторін надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини справи

26.12.2007 між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу, за яким останнім придбано будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 110 кв.м.

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено 26.12.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Сімаченко С.Л. та зареєстровано в реєстрі за №2081.

26.12.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (банком) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого:

-банк зобов`язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 46000 (сорок шість тисяч) доларів США 00 центів та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів (суми грошових коштів, що складається зі строкових процентів і строкової суми основного боргу) в порядку і на умовах, визначених цим договором; вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 232300 (двісті тридцять дві тисячі триста) гривень 00 коп за курсом Національного банку України (НБУ) на день укладання цього договору (пункт 1.1.);

-надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 252 місяці (пункт 1.2.1).

-позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 26.12.2028, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 2 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6, 5.8, 5.10., …10.2., 10.14 договору (пункт 1.2.2);

-за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,4 (дванадцять цілих та чотири десятих) % річних; по закінченню 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов пункту 10.2. даного договору; позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 515,00 (п`ятсот п`ятнадцять) доларів США 00 центів в день сплати ануїтетних платежів; розмір аунуїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із пунктом 1.3.1., 10.2. цього договору (пункт 1.3.1);

-умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених пунктом 10.2. договору (пункт 1.3.2.);

-нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом « 30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України (НБУ) та чинного законодавства України. Етапи нарахування процентів визначаються як: в останній робочий день поточного місяця; за період з дня фактичного надання кредиту по останній календарний день місяця включно (в місяць фактичного надання кредиту); з дня сплати ануїтетного платежу у поточному місяці по останній календарний день місяця включно (в наступні місяці); в день сплати ануїтетного платежу - з першого календарного дня поточного місяця по день, що передує дню сплаті ануїтетного платежу (день сплати ануїтетного платежу в розрахунок не включається). Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику і ще не повернута останнім у власність банку відповідно до умов договору (пункт 1.3.3.);

-кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме: на споживчі цілі (пункт 1.4.);

-кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку (пункт 1.5.);

-у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається домоволодіння загальною площею 35,8 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 110 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 2.1.);

-кредит, наданий банком, також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (пункт 2.2);

-позичальник зобов`язується надати в банк оригінали документів на домоволодіння загальною площею 35,8 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 110 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 4.11.);

-у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати ануїтетного платежу, банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений в пункті 2.1. договору та інше майно позичальника (пункт 5.7.);

-у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, відшкодування заборгованості перед банком за цим договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі їх наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним договором та/або активи (кошти і майно) позичальника на вибір банку (пункт 10.1.);

-строк дії даного договору встановлюється з дня укладання цього договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та/або пені у разі її нарахування (пункт 10.5);

Наявна в матеріалах справи копія кредитного договору містить підписи представників сторін та відбиток печатки банку.

Відповідно до додатку №2 до кредитного договору «Графік платежів» повернення наданих кредитних коштів відбувається упродовж грудня 2007 року - грудня 2028 року шляхом перерахування визначеної суми коштів.

Відповідно до пункту 1.4. додаткової угоди №1 від 26.12.2007 у випадках настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 10.2. договору, а саме, у випадку неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в подвійному розмірі.

Відповідно до меморіального ордеру від 26.12.2007 № банком перераховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 46000,00 доларів США (232300,00 грн) із призначенням платежу «надання кредиту згідно угоди 0 від 26.12.2007». Крім того, на підтвердження факту надання кредитних коштів позивачем надано виписку за кредитним договором за 26.12.2007.

Також 26.12.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки, за умовами якого:

-цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 26.12.2007 (надалі іменовані - кредитний договір), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 46000 (сорок шість тисяч) доларів США, що складає в еквіваленті 232300 (двісті тридцять дві тисячі триста) гривень, згідно середнього курсу Національного Банку України на 26.12.2007, до 26.12.2028, та сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору (пункт 1.1.);

-предметом іпотеки є нерухоме майно: будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в місті Одесі, вулиця Житкова, буд. 38 (далі - предмет іпотеки) та належить іпотекодавцю на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.12.2007 за №2081, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 26.12.2007 за №5234107, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, виданого Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.12.2007 за №5234151 (пункт 1.2.);

-іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами; сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання; сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього договору забезпечуються також і розмір зобов`язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання (пункт 1.3.);

-іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки до цього часу жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізінг/довірче управління не переданий; іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість, в тому числі не порушені права дітей; відсутність заборони відчуження предмета іпотеки підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданим Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.12.2007 року за №16283808; відсутність податкової застави перевірено за витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, виданим Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 26.12.2007 за № 16283903 (пункт 1.4.);

-іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід`ємні від нього поліпшення, складові частини, внутрішні системи, що існують на момент укладання договору та виникнуть в майбутньому; всі зроблені іпотекодавцем в період дії цього договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни, доробки тощо автоматично стають предметом договору - предметом іпотеки, і не потребують внесення змін до договору (пункт 1.5.);

-предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця (пункт 1.6.);

-передане в іпотеку нерухоме майно за домовленістю сторін оцінено в 311338 (триста одинадцять тисяч триста тридцять вісім) гривень (пункт 1.7.);

-іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (пункт 4.1.1.); у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки (пункт 4.1.2.); в інших випадках відповідно до діючого законодавства (пункт 4.1.3.);

-звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (пункт 4.2.1.); виконавчого напису нотаріуса (пункт 4.2.2.); позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.2.3.); з інших, передбачених законодавством України, підстав (пункт 4.2.4.); право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (пункт 4.3); звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України (пункт 4.4.);

-цей договір укладається з реєстрацією обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі Іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе іпотекодавець (пункт 6.2.);

-сторони домовились, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки; витрати по реєстрації заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна несе іпотекодавець (пункт 6.3.);

-ця іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення іпотекодавцем боргу за договором(и), що обумовлюють основне зобов`язання, на іншу особу або змінюється власник предмету іпотеки з інших підстав (пункт 6.8).

Договір іпотеки посвідчено 26.12.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано в реєстрі за №2086.

Обтяження іпотекою зареєстроване в реєстрі іпотек, на предмет іпотеки накладено заборону відчуження.

14.01.2008 Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» видано витяг №17360706 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 нерухомого майна (будинку) із реєстраційним номером №8007600, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2007.

26.06.2009 Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження №348/01-06 «Про присвоєння поштової адреси домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 », відповідно до якого за результатами розгляду звернення гр. ОСОБА_1 щодо присвоєння поштової адреси домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи надані документи: договір купівлі-продажу від 26.12.2007, розпорядження виконкому Іллічівської районної адміністрації Одеської міської ради №399 від 01.06.2006 «Про внесення змін у нумерацію будинків селища «Сахарний», технічний паспорт, керуючись та пп. 21 п. 3.2.4. Положення про районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 27.06.06 за №20-У, у зв`язку зі зміною нумерації, домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 ; гр. ОСОБА_1 переоформено правоустановчі документи у відповідності до діючого законодавства згідно пункту 1 цього розпорядження.

23.07.2009 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності серії САС, №448468, за яким посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , в цілому, дійсно належить гр. ОСОБА_1 на праві власності. Свідоцтво видано на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.06.2009 №34/01-06, замість договору купівлі-продажу від 26.12.2007, посвідченого Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у реєстрі № 2081.

13.10.2009 Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» видано витяг №241122783 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 нерухомого майна (будинку) із реєстраційним номером №28529864, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 23.07.2009, серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, що вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 14.02.2014 № 0.

Також із матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 1.1. статуту Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», затвердженого у новій редакції позачерговими загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 24.06.2020 та погодженого Національним банком України 06.08.2020, рішенням загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УКРСИББАНК» у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК», яке виступало правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях Акціонерного комерційного інноваційного банку «УКРСИББАНК». У зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», загальними зборами акціонерів банку 17.10.2018 було прийнято рішення про зміну типу товариства із публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на Акціонерне товариство «УКРСИББАНК». Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» є правонаступником за всіма правами та обов`язками Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК».

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30.06.2015 у справі №521/21654/13-ц позов Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задоволено частково; звернуто стягнення на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (місцезнаходження: 61050, м. Харків, просп. Московський, 60, рахунок № НОМЕР_2 в АТ «УКРСИББАНК», м. Харків, МФО 351005, код 09807750) у розмірі заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007 у розмірі 57747,53 доларів США (п`ятдесят сім тисяч сімсот сорок сім дол. США 53 цент.), що за курсом НБУ становить 461576,0 грн (чотириста шістдесят одна тисяча грн 00 коп.) та складається з: боргу по кредиту 43885,98 доларів США (сорок три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять дол. США 98 цент.), що на день НБУ складає 350780,64 грн. (триста п`ятдесят тисяч сімсот вісімдесят грн 64 коп.); заборгованості по процентам за користування кредитом 12351,30 доларів США (дванадцять тисяч триста п`ятдесят один дол. США 30 цент.), що на день НБУ складає 98723,94 грн (дев`яносто вісім тисяч сімсот двадцять грн. 94 коп.); пені за прострочення сплати по кредиту 213,96 доларів США (двісті тринадцять дол. США 96 цент.), що на день НБУ складає 1710,18 грн (одна тисяча сімсот десять грн. 18 коп.); пені за прострочення плати процентів 1296,29 доларів США (одна тисяча двісті дев`яносто шість дол. США 29 цент.), що на день НБУ складає 10361,24 грн. (десять тисяч триста шістдесят одна грн 24 коп.).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 у справі №521/21654/13-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до Одеської міської ради про звернення стягнення на майно відмовлено.

При цьому, колегія суддів Апеляційного суду Одеської області у справі № 521/21654/13-ц звернула увагу на те, що будинок АДРЕСА_2 не визнаний судом відумерлою спадщиною та не є власністю територіальної громади.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 за заявою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», за участю заінтересованих осіб - Одеської міської ради та ОСОБА_3 , визнано спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 - відумерлою. Передано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

При цьому у рішенні Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 встановлено такі фактичні обставини:

« ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 .

Зазначене підтверджується актовим записом про смерть №11649 від 07.12.2012 року, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №.

04.02.2014 року АТ «УКРСИББАНК» звернувся до П`ятої одеської державної нотаріальної контори в порядку ст.1281 ЦК України з вимогою про погашення заборгованості померлого ОСОБА_4 перед банком спадкоємцями останнього (заява АТ «УКРСИББАНК» № 332/30-3/818 від 04.02.2014 року).

За даними П`ятої одеською державною нотаріальною конторою ГУЮ в Одеській області від 21.04.2014 року свідоцтво про право на спадщину жодним особам не видавалось.

Згідно листа Відділу ДРАЦС м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції від 21.01.2015 року за №97/08-02/04-08 у ОСОБА_1 є дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис про народження №5 від 2.04.1993 року).

Згідно листа Ватутінської міської державної нотаріальної контори Черкаської області від 22.07.2014 року №231/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_1 не заводилася.

На підставі заяви АТ «УКРСИББАНК» П`ятою одеською державною нотаріальною конторою ГУЮ в Одеській області №332/30-3/1325 від 22.10.2014 року заведена спадкова справа №388/2014 (лист нотаріальної контори 1998 /02-14 від 22.10.2014 року).

30.06.2015 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси на користь банку на предмет іпотеки - будинок будинок АДРЕСА_2 , який за життя належав ОСОБА_1 в рахунок погашення розмірі заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007 року звернуто стягнення.

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №155594348 від 08.02.2019 року, право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1 ».

Також з матеріалів справи вбачається, що 14.08.2023 державним реєстратором Оленою Панфіловою 14.08.2023 прийнято рішення №68866687 про відмову в проведенні реєстраційних дій, із посиланням на те, що заявником подано заяву про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2023 у справі 521/5982/22, яким задоволено заяву Акціонерного товариства «УКРСИББАНК». Визнано спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 - відумерлою. Передано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Проте, згідно із відомостями Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на вищевказаний житловий будинок погашено на підставі рішення про закриття від 13.10.2009 у зв`язку із знищенням об`єкту. Отже, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на житловий будинок АДРЕСА_2 . Пунктом 5 частини першої статті 24 Закону встановлено, що якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями - це є підставою для відмови у державній реєстрації прав.

Відповідно до інформаційної довідки від 13.10.2023 №350300321 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , присвоєно реєстраційний номер майна 8709600; відомості про право власності відсутні; наявні відомості про реєстрацію іпотеки під реєстраційним номером обтяження 6317864 на підставі договору іпотеки від 26.12.2007, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 .

Крім того, із вказаної інформаційної довідки вбачається, що за Одеською міською радою не зареєстровано право власності на вказану нерухомість, яка визнана відумерлою та передана у власність територіальній громаді.

Відповідно до інформаційної довідки від 01.12.2023 №356765743 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , присвоєно реєстраційний номер майна 8709600; із архівних записів про право власності вбачається, що 14.01.2008 право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 , окремо зазначено, що підставою для закриття права власності є знищення об`єкту; наявні відомості про реєстрацію іпотеки під реєстраційним номером обтяження 6317864 на підставі договору іпотеки від 26.12.2007, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 .

Відповідно до сформованої судом першої інстанції інформаційної довідки від 26.05.2025 №428492899 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також відповідно до відповідей №2070815 від 01.12.2025 та №2070801 від 01.12.2025, сформованих засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» на запити апеляційного суду, ОСОБА_1 є власником як об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 8709600, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у той же час зазначено про знищення об`єкту як підставу закриття права власності (рішення про закриття розділу 13.10.2009); так і об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 28529864, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому наявний запис про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: будинку та земельної ділянки 110 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , РПВН 8709600, внесений на підставі укладеного між банком та ОСОБА_1 договором іпотеки від 26.12.2007, а також обтяження цього майна іпотекою за вказаним договором іпотеки від 26.12.2007 (реєстраційний номер іпотеки 6317864).

Із наявних в матеріалах справи актів обстеження об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 від 21.08.2024 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться двоповерховий житловий будинок з надвірними спорудами, а за адресою: АДРЕСА_4 встановити місцезнаходження будинку не вдалося можливим.

Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України надано повідомлення №24-1477 від 12.02.2025 про неможливість надання висновку експерта у зв`язку з ненаданням доступу до об`єктів дослідження.

Відповідно до здійсненого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 13.10.2023 за кредитним договором обліковується 50931,56 доларів США, з яких 43885,98 доларів США за кредитом, 6952,09 доларів США за процентами за користування кредитом та 93,49 доларів США за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), відтак, суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити, на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.

У правовому регулюванні спірних правовідносин Південно-західний апеляційний господарський суд керується наступним.

Відповідно до вимог частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, оскільки статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно із частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

До окремих видів застав стаття 575 Цивільного кодексу України відносить іпотеку, яка є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу приписів статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом).

З огляду на вказане, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку», яка визначає правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця.

Статтею 1216 Цивільного кодексу визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України).

За правилами частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Частинами першою, третьою статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини першої статті 1277 Цивільного кодексу України).

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 Цивільного кодексу України).

У частині першій статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» також встановлено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України).

Так, наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи урегульовані статтею 23 Закону України «Про іпотеку». У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина перша).

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки (частина друга).

Відповідно до частини четвертої статті 1277 Цивільного кодексу України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

У свою чергу, статтею 1231 Цивільного кодексу України встановлено, що до спадкоємців переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем; моральну шкоду, завдану спадкодавцем, яку було присуджено судом зі спадкодавця за його життя; та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за його життя.

Водночас стаття 1231 Цивільного кодексу України не визначає обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина четверта статті 1277 Цивільного кодексу України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 Цивільного кодексу України.

Заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 Цивільного кодексу України, тому у цьому випадку до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального закону, а саме статті 23 Закону України «Про іпотеку». Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №916/2583/21 та від 05.06.2024 у справі №922/2728/23.

За обставинами цієї справи заборгованість ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» виникла за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007.

У забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором передано будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки, посвідченого 26.12.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано в реєстрі за №2086.

Обтяження іпотекою зареєстроване в реєстрі іпотек, на предмет іпотеки накладено заборону відчуження.

У подальшому рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнано спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 - відумерлою. Передано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Звертаючись до суду з даним позовом, банк посилався на неналежне виконання боржником умов кредитного договору щодо здійснення оплат за ним та наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, укладеного на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно, суд першої інстанції виходив з того, що запропонована банком правова конструкція прохальної частини в редакції заяви про зміну предмету позову не відповідає фактичним обставинам справи, адже рішення у справі №521/5982/22 стосувалось виключно нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , у той же час, зазначення про звернення стягнення на нерухомість, що знаходиться за адресою: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнаний відумерлою спадщиною, є за своєю правовою суттю встановленням юридичного факту, що не передбачено приписами статті 20 Господарського процесуального кодексу України та фактично зміною рішення у справі №521/5982/22, з огляду на що вимога про звернення стягнення на майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , є передчасною, котрій має передувати або відповідне рішення про визнання саме цього майна відумерлою спадщиною, або встановлення юридичного факту, що нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , є одним і тим самим об`єктом нерухомості.

Апеляційний суд не погоджується з наведеним висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Колегія суддів виходить з того, що поза увагою суду першої інстанції залишились такі фактичні обставини справи.

14.01.2008 Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» видано витяг №17360706 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 нерухомого майна (будинку) із реєстраційним номером №8007600, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2007.

26.06.2009 Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження №348/01-06 «Про присвоєння поштової адреси домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 », відповідно до якого за результатами розгляду звернення гр. ОСОБА_1 щодо присвоєння поштової адреси домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи надані документи: договір купівлі-продажу від 26.12.2007, розпорядження виконкому Іллічівської районної адміністрації Одеської міської ради №399 від 01.06.2006 «Про внесення змін у нумерацію домов селища «Сахарний», технічний паспорт, керуючись та пп. 21 п. 3.2.4. Положення про районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 27.06.06 за №20-У, у зв`язку зі зміною нумерації, домоволодінню за адресою: АДРЕСА_2 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 ; гр. ОСОБА_1 переоформено правоустановчі документи у відповідності до діючого законодавства згідно пункту 1 цього розпорядження.

23.07.2009 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності серії САС, №448468, за яким посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , в цілому, дійсно належить гр. ОСОБА_1 на праві власності. Свідоцтво видано на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.06.2009 №34/01-06, замість договору купівлі-продажу від 26.12.2007, посвідченого Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у реєстрі № 2081.

13.10.2009 Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» видано витяг №241122783 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 нерухомого майна (будинку) із реєстраційним номером №28529864, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 23.07.2009, серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер.

Таким чином, місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що фактично зміна номера будинку відбулася ще за життя ОСОБА_1 , а тому на момент його смерті об`єкт уже існував під новим номером - 29.

Водночас під час розгляду Малиновським районним судом міста Одеси справи №521/5982/22 обставини зміни нумерації домоволодінню по АДРЕСА_2 на АДРЕСА_4 не досліджувались, що вбачається безпосередньо із тексту рішення цього суду від 16.05.2023 у справі №521/5982/22, та було визнано спадщину після смерті ОСОБА_1 відумерлою і передано у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради житловий будинок з надвірними спорудами саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до сформованої судом першої інстанції інформаційної довідки від 26.05.2025 №428492899 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також відповідно до відповідей №2070815 від 01.12.2025 та №2070801 від 01.12.2025, сформованих засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» на запити апеляційного суду, ОСОБА_1 є власником як об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 8709600, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у той же час зазначено про знищення об`єкту як підставу закриття права власності (рішення про закриття розділу 13.10.2009); так і об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 28529864, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому наявний запис про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме: будинку та земельної ділянки 110 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , РПВН 8709600, внесений на підставі укладеного між банком та ОСОБА_1 договором іпотеки від 26.12.2007, а також обтяження цього майна іпотекою за вказаним договором іпотеки від 26.12.2007 (реєстраційний номер іпотеки 6317864).

Стосовно наявних у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про знищення об`єкту як підставу закриття права власності колегія суддів зазначає, що жодних доказів знищення об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 8709600, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять, тоді як за змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою для набуття, зміни або припинення права власності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з апелянтом, що зміна нумерації будинку, яка стала встановленою під час розгляду цієї справи №916/5039/23, не є юридичною зміною об`єкта. Банк не змінював об`єкт застави, а лише уточнив його актуальні реквізити, оскільки зміна номера відбулася ще за життя боржника і майно увійшло до складу спадщини вже як будівля, розташована по АДРЕСА_4 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав можливість встановити факт перенумерації будинку по АДРЕСА_2 , що був предметом іпотеки та став частиною спадщини після померлого ОСОБА_1 , щодо якого встановлений факт відсутності спадкоємців та визнано судовим рішенням спадщину відумерлою, водночас з`ясування предмету іпотеки, щодо якого іпотекодержателем заявлено вимоги про звернення стягнення у судовому порядку, є предметом дослідження у даній господарській справі, з огляду на що є помилковими висновки суду першої інстанції, що встановлення юридичного факту того, що нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та нерухомість, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , є одним і тим самим об`єктом нерухомості, в силу приписів статті 20 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до предметної юрисдикції господарських судів.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач є спадкоємцем житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку частини третьої статті 1277 Цивільного кодексу України й частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та для нього як до набувача відповідного нерухомого майна іпотека є дійсною на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, відповідач набув статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас матеріалами справи підтверджується, що основне зобов`язання боржник не виконав, наявність та розмір заборгованості підтверджений наданим розрахунком заборгованості та випискою за кредитним договором, договір іпотеки не припинено з визначених у статті 17 Закону України «Про іпотеку» підстав, з урахуванням чого колегія суддів вважає позовну вимогу про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором №0 у розмірі 50931,56 дол. США (п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять один долар США 56 центів), що станом на 13.10.2023 за курсом НБУ 36,3931 грн за 1 дол. США еквівалентно 1853557,36 грн), з яких: 43885,98 дол. США - заборгованість за кредитом, 6952,09 дол. США - заборгованість за процентами, нарахованими до 04.12.2012, 93,49 дол. США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, нарахованими до 04.12.2012, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, - обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтями 328, 329 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За сталою практикою Верховного Суду зміст наведеної норми свідчить про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (див. постанова Великої Палати Верховного Суду 12.03.2019 у справі №911/3594/17, постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, постанова Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №904/2129/23).

За вказаних обставин колегія суддів зазначає, що відсутність факту зареєстрованого права власності територіальної громади на житловий будинок не може бути за встановлених у цій справі обставин бути підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На користь зазначеного висновку свідчить також те, що питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, яке вирішується судом у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 336 Господарського процесуального кодексу України, стосується тих випадків, коли боржник є власником майна, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються опис такого майна, однак у вказаній статті не вимагається зазначення реквізитів реєстрації цього майна та його облік за іпотекодавцем.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути реалізоване і у разі, якщо за фактичним власником право власності на це майно не зареєстровано у встановленому законом порядку, тому такий спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 922/2728/23, ухваленої за подібних правовідносин, що й у цій справі №916/5039/23.

Дійшовши цього висновку, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Одеської міської ради здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, оскільки такий спосіб захисту є неефективним.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє з мотивів, викладених вище по тексту цієї постанови.

Щодо заявлення відповідачем про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

У цій справі відповідачем зроблено заяву про застосування строків позовної давності.

Заява Одеської міської ради про застосування строків позовної давності мотивована тим, що банк, реалізуючи право на дострокове повернення кредиту та відсотків за кредитним договором, ще 25.12.2013 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до боржників, зокрема, до Пшегодського Юрія Олександровича про стягнення суми боргу за кредитними договором, заборгованості за відсотками, пені та судового збору. Враховуючи це, строк виконання зобов`язання є таким, що настав 25.12.2013. Як вбачається із заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30.06.2015 у справі №521/21654/13-ц, 25.12.2013 Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» пред`явлено позов про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором. Відповідно, з моменту реалізації банком права на дострокове повернення кредиту шляхом подання відповідного позову змінено строк виконання зобов`язання. У зв`язку з цим строк на подання позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виник з 25.12.2013, який закінчився 25.12.2016. Натомість Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлено лише 17.11.2023, тобто з багаторічним спливом строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного Кодексу України).

Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

За загальним правилом, закріпленим в частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цc18), від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц (провадження №14-381цс18), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), №522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18, пункт 62) та №522/2110/15-ц (провадження №14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (провадження №14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (провадження №14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (провадження №14-448цс19, пункт 28).

Із встановлених обставин вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 30.06.2015 у справі №521/21654/13-ц позов Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задоволено частково; звернуто стягнення на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (місцезнаходження: 61050, м. Харків, просп. Московський, 60, рахунок № НОМЕР_2 в АТ «УКРСИББАНК», м. Харків, МФО 351005, код 09807750) у розмірі заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №0 від 26.12.2007 у розмірі 57747,53 доларів США (п`ятдесят сім тисяч сімсот сорок сім дол. США 53 цент.), що за курсом НБУ становить 461576,0 грн (чотириста шістдесят одна тисяча грн 00 коп.), що складається з: борг по кредиту 43885,98 доларів США (сорок три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять дол. США 98 цент.), що на день НБУ складає 350780,64 грн. (триста п`ятдесят тисяч сімсот вісімдесят грн 64 коп.); заборгованість по процентам за користування кредитом 12351,30 доларів США (дванадцять тисяч триста п`ятдесят один дол. США 30 цент.), що на день НБУ складає 98723,94 грн (дев`яносто вісім тисяч сімсот двадцять грн. 94 коп.); пеня за прострочення сплати по кредиту 213,96 доларів США (двісті тринадцять дол. США 96 цент.), що на день НБУ складає 1710,18 грн (одна тисяча сімсот десять грн. 18 коп.); пеня за прострочення плати процентів 1296,29 доларів США (одна тисяча двісті дев`яносто шість дол. США 29 цент.), що на день НБУ складає 10361,24 грн. (десять тисяч триста шістдесят одна грн 24 коп.).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 у справі №521/21654/13-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до Одеської міської ради про звернення стягнення на майно відмовлено.

При цьому, колегія суддів Апеляційного суду Одеської області у справі №521/21654/13-ц звернула увагу на те, що будинок АДРЕСА_2 не визнаний судом відумерлою спадщиною та не є власністю територіальної громади.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 за заявою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», за участю заінтересованих осіб - Одеської міської ради та ОСОБА_3 , визнано спадщину після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 - відумерлою. Передано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Отже, у період від 28.04.2016 (дати прийняття рішення Апеляційного судом Одеської області у справі №521/21654/13-ц) до 16.05.2023 (дати ухвалення рішення Малиновським районним судом міста Одеси про визнання спадщини відумерлою у справі №521/5982/22) банк не мав об`єктивної можливості захистити свої права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/13805/16-ц (пункт 48) зазначено, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.

Таким чином, лише після визнання спадщини відумерлою рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22, у позивача з`явилась можливість звернутися із позовною заявою про звернення стягнення на спадкове майно, оскільки вказаним рішенням суду було визнано спадщину відумерлою та передано іпотечне майно у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Позивач у цій справі подав позов 17.11.2023, отже, щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач не пропустив строк позовної давності.

Водночас оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову, а у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Одеської міської ради здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно відмовлено, питання застосування позовної давності щодо цієї позовної вимоги суд не розглядає.

Щодо клопотання банку про повернення невикористаних коштів з експертної установи, колегія суддів зазначає, що суд в силу приписів статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України здійснює розподіл судових витрат (у тому числі витрат, пов`язаних із призначенням експертизи), однак суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо повернення невикористаних коштів з експертної установи у зв`язку із непроведенням призначеної судом експертизи, з огляду на що колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що питання повернення сплачених коштів повинно вирішуватися між експертною установою та платником без участі суду.

Висновки суду апеляційної інстанції

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав нез`ясування обставин, що мають значення для справи, і ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині. В частині розподілу судових витрат рішення слід змінити, в решті рішення суду - залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи часткове задоволення позовної заяви та апеляційної скарги, витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2025 у справі №916/5039/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» в цій частині задовольнити, в частині розподілу судових витрат рішення змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1.Позов задовольнити частково.

2.Звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (колишній номер 38), який на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 у справі №521/5982/22 визнаний відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та переданий у власність територіальної громади міста Одеси, в рахунок погашення на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» заборгованості за кредитним договором №0 у розмірі 50 931,56 дол. США (п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять один долар США 56 центів), що станом на 13.10.2023 за курсом НБУ 36,3931 грн за 1 дол. США еквівалентно 1 853 557,36 грн), з яких: 43 885,98 дол. США - заборгованість за кредитом, 6 952,09 дол. США - заборгованість за процентами, нарахованими до 04.12.2012, 93,49 дол. США - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, нарахованими до 04.12.2012, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

3.В іншій частині позову відмовити.

4.Стягнути з Одеської міської ради на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 22 260,11 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви».

Стягнути з Одеської міської ради на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 33 390,16 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повну постанову складено 23.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран