ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3953/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» (54009, м. Миколаїв, пр-т. Центральний, 122/11; )
до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (61052, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112; )
про стягнення заборгованості
за участю представників:

позивача Білозор О.О., ордер ВН №1602255 від 30.10.2025;

відповідача не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

07.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, в якій просить суд стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» заборгованість у загальному розмірі 281 848,23 грн., з яких: 148 091,92 грн. основний борг; 112 383,15 грн. інфляційні втрати; 21 373,16 грн. 3 % річних, а також покласти на відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №14/20 від 28.01.2020 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/3953/25. Вирішено розгляд справи №922/3953/25 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу відповідно до статті 251 ГПК України встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов та відповідно до частини 7 статті 252 ГПК України встановлено строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Вищевказану ухвалу відповідачу було доставлено до його електронного кабінету 12.11.2025.

28.11.2025 до суду надійшло клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» Білозор Олесі Олександрівни (вх.№27748 від 28.11.2025) про витребування доказів, в якому просить суд витребувати у Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ідентифікаційний код 03187743) належним чином засвідчену копію договору поставки №14/20 від 28.01.2020, укладеного між Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник зазначає про необхідність витребування договору поставки №14/20 від 28.01.2020, який наявний у відповідача, як сторони договору, з метою повного та всебічного розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.12.2025 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» Білозор Олесі Олександрівни (вх.№27748 від 28.11.2025) про витребування доказів задоволено. Витребувано у Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ідентифікаційний код 03187743) належним чином засвідчену копію договору поставки №14/20 від 28.01.2020, укладеного між Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством. Витребувані докази зобов`язано надати до Господарського суду Харківської області протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали.

Згідно довідки про доставку електронного листа вищевказану ухвалу про витребування доказів від 01.12.2025 було надіслано Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємству в його Електронний кабінет 01.12.2025.

Таким чином, ухвалу Господарського суду Харківської області про витребування доказів від 01.12.2025 Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство зобов`язане було виконати у строк до 08.12.2025 включно.

Додатково вищевказану ухвалу про витребування доказів від 01.12.2025 судом було надіслано на поштову адресу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (61052, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112).

Вказану судову кореспонденцію було вручено відповідачу 05.12.2025.

Однак, витребувані докази відповідач суду не надав та про наявність причин, які перешкоджають виконати вимоги ухвали суду від 01.12.2025 не повідомив.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.12.2025 повторно витребувано у Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ідентифікаційний код 03187743) належним чином засвідчену копію договору поставки №14/20 від 28.01.2020, укладеного між Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством. Витребувані докази зобов`язано надати до Господарського суду Харківської області протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали.

Згідно довідки про доставку електронного листа вищевказану ухвалу про повторне витребування доказів від 01.12.2025 було надіслано Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємству в його Електронний кабінет 22.12.2025.

Таким чином, ухвалу Господарського суду Харківської області про повторне витребування доказів від 22.12.2025 Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство зобов`язане було виконати у строк до 29.12.2025 включно.

Витребувані докази відповідач не надав та про наявність причин, які перешкоджають виконати вимоги вищезазначених ухвал суду про витребування доказів від 01.12.2025 та про повторне витребування доказів від 22.12.2025 та подати витребувані судом докази не повідомив.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.12.2025 вирішено перейти до розгляду справи №922/3953/25 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено справу №922/3953/25 до розгляду у підготовчому засіданні на 21.01.2026.

20.01.2026 до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів (вх.№1505).

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 поновлено строк на подання доказів, прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи вказані докази.

20.01.2026 до суду надійшло клопотання представника позивача Білозор О.О. про витребування доказів (вх.№1507 від 20.01.2026), в якому просить суд:

- поновити ТОВ «АЛЬФА БІОНІК» процесуальний строк на подання клопотання про витребування доказів;

- витребувати у ГУ ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Григорія Сковороди, буд. 46) відомості та документальне підтвердження щодо відображення Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер: 36) у своїй податковій звітності з ПДВ операцій з придбання товару у Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер: 16) за видатковими накладними №РН-000008 від 28.01.2020 (на суму 100 868,34 грн. без ПДВ), №РН-000010 від 11.02.2020 (на суму 1 739,49 грн. без ПДВ) та №РН-000190 від 08.12.2020 (на суму 45 484,08 грн. без ПДВ), за результатами яких складено та зареєстровано податкові накладні №74 від 28.01.2020 (в ЄРПН №901060168), №33 від 11.02.2020 (в ЄРПН №), №33 від 08.12.2020 (в ЄРПН №) відповідно.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник зазначив, що враховуючи відсутність в матеріалах справи договору поставки №14/20 від 28.01.2020, з метою надання позивачу можливості доводити правомірність позовних вимог, є доцільним витребувати у ГУ ДПС у Харківській області відомості про відображення відповідачем операцій з придбання товару за видатковими накладними №РН-000008 від 28.01.2020 (на суму 100 868,34 грн. без ПДВ), №РН-000010 від 11.02.2020 (на суму 1 739,49 грн. без ПДВ) та №РН-000190 від 08.12.2020 (на суму 45 484,08 грн. без ПДВ) у своїй податковій звітності.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 відкладено підготовче засідання на 11.02.2026.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.01.2026 клопотання представника позивача Білозор О.О. про витребування доказів (вх.№1507 від 20.01.2026) задоволено. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» процесуальний строк на подання клопотання про витребування доказів. Витребувано у ГУ ДПС у Харківській області відомості та документальне підтвердження щодо відображення Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер: 36) у своїй податковій звітності з ПДВ операцій з придбання товару у Одеського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (ідентифікаційний код за , індивідуальний податковий номер: 16) за видатковими накладними №РН-000008 від 28.01.2020 (на суму 100 868,34 грн. без ПДВ), №РН-000010 від 11.02.2020 (на суму 1 739,49 грн. без ПДВ) та №РН-000190 від 08.12.2020 (на суму 45 484,08 грн. без ПДВ), за результатами яких складено та зареєстровано податкові накладні №74 від 28.01.2020 (в ЄРПН №901060168), №33 від 11.02.2020 (в ЄРПН № ), №33 від 08.12.2020 (в ЄРПН №) відповідно. Витребувані докази зобов`язано надати до Господарського суд Харківської області в строк 5 днів з дня отримання цієї ухвали.

02.02.2026 до суду від ГУ ДПС у Харківській області надійшли витребувані документи (вх.№2628).

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.02.2026.

Представник позивача, яка приймала участь у судовому засіданні 25.02.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач явку свого представника у судове засідання 25.02.2026 не забезпечив, про причини неявки не повідомив. Про дату час та місце судового засідання відповідача було повідомлено належним чином.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

Суд зазначає, що всі процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу та інформацією із КП "Діловодство спеціалізованого суду" про доставку електронного листа в кабінет Електронного Суду.

Крім цього, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Відтак, відповідача було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з цим, частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Разом з цим, згідно ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

У судовому засіданні 25.02.2026 судом проголошено скорочене рішення (вступна та резолютивна частини).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши промову присутніх учасників справи у судових дебатах, суд встановив наступне.

Як стверджує позивач, між Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (в подальшому - Державне комерційне підприємство "Одеське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство") (постачальник) та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (покупець) було укладено договір поставки №14/20 від 28.01.2020, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити отриманий товар (надалі - Договір).

На виконання умов вказаного договору постачальником - Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством було поставлено та передано у власність покупця - Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства товар (стопи різних моделей) на загальну суму 148 091,92 грн. без ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №РН-000008 від 28.01.2020 на суму 100 868,34 грн без ПДВ, №РН-000010 від 11.02.2020 на суму 1 739,49 грн без ПДВ та №РН-000190 від 08.12.2020 на суму 45 484,08 грн без ПДВ.

Однак, Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством не було сплачено на користь постачальника вартість поставленого товару, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 148 091,92 грн, що підтверджується підписаним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків від 01.01.2022.

У даному випадку обов`язок постачальника передати товар покупцеві вважається виконаним, а товар вважається врученим покупцю з дати підписання сторонами відповідних видаткових накладних №РН-000008 від 28.01.2020, №РН-000010 від 11.02.2020 та №РН-000190 від 08.12.2020.

Однак, як стверджує позивач, вартість поставленого товару оплачена не була, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 148 091,92 грн. Отже, станом на 01.10.2025 загальний розмір заборгованості Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства становить 281 848,23 грн, з яких:

- 148 091,92 грн. - основний борг;

- 112 383,15 грн. - інфляційні втрати нараховані за період з 09.12.2020 по 30.09.2025;

- 21 373,16 грн. - 3 % річних нараховані за період з 09.12.2020 по 30.09.2025.

Разом з цим, між сторонами було підписано Акт звірки взаємних розрахунків від 01.01.2022, яким зафіксовано заборгованість відповідача у розмірі 148 091,92 грн.

В подальшому, Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях №389 від 30.04.2024 було прийнято рішення про приватизацію об`єкта малої приватизації соціально-культурного призначення - Єдиного майнового комплексу Державного комерційного підприємства «Одеське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Героїв Крут, 11, шляхом продажу на аукціоні з умовами.

За результатами проведеного електронного аукціону, між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях було укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - об`єкта соціально-культурного призначення - Єдиного майнового комплексу Державного комерційного підприємства «Одеське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство» від 06.12.2024 та підписано відповідний акт приймання-передачі №723 від 06.12.2024.

За умовами вказаного договору (п.3.1.) покупець є правонаступником усіх майнових прав Державного комерційного підприємства «Одеське експериментальне протезно- ортопедичне підприємство» () з дня засвідчення акту приймання-передачі Об`єкта приватизації.

Відповідно до ч.1 ст.28 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна» особи, які придбали державні або комунальні підприємства як єдині майнові комплекси, є правонаступниками їх майнових прав (крім права постійного користування земельною ділянкою) і обов`язків відповідно до умов договору між продавцем і покупцем та законодавства України.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.345 ЦК України у результаті придбання єдиного майнового комплексу державного підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.

Наказом Фонду державного майна України №339 від 28.02.2025 було вирішено, зокрема, припинити юридичну особу - ДКП «Одеське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство» шляхом ліквідації.

Таким чином, з 06.12.2024 ТОВ «АЛЬФА БІОНІК» () є правонаступником усіх майнових прав ДКП «Одеське експериментальне протезно- ортопедичне підприємство» ().

З метою досудового врегулювання спору, ТОВ «АЛЬФА БІОНІК» було направлено на адресу відповідача претензію за вих.№38/1 від 08.09.2025, яка повернулась на адресу позивачу з відміткою «відмова від отримання», що підтверджується відомостями відстеження поштового відправлення з офіційного сайту ТОВ «Нова пошта» (номер відправлення: 5180).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (тут і надалі - ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин) вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.265 ГК України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Як було встановлено судом, між Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (в подальшому - Державне комерційне підприємство "Одеське експериментальне протезно-ортопедичне підприємство") (постачальник) та Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (покупець) було укладено договір поставки №14/20 від 28.01.2020, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити отриманий товар.

Проте, договір поставки №14/20 від 28.01.2020 в матеріалах справи відсутній. При цьому, на виконання ухвал суду про витребування доказів від 01.12.2025 та про повторне витребування доказів від 22.12.2025 відповідачем не було наданої копії витребуваного договору та не повідомлено суд про наявність причин, які перешкоджають виконати вимоги зазначених ухвал.

Як уже було зазначено судом, відповідно до вимог ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Керуючись приписами ч.10 ст.81 ГПК України, враховуючи ненадання відповідачем витребуваного договору, господарський суд доходить висновку, що обставини існування між сторонами договірних відносин поставки є встановленою.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.2 ст.692 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов вказаного Договору постачальником - Одеським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством було поставлено та передано у власність покупця - Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства товар (стопи різних моделей) на загальну суму 148 091,92 грн. без ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №РН-000008 від 28.01.2020 на суму 100 868,34 грн без ПДВ, №РН-000010 від 11.02.2020 на суму 1 739,49 грн без ПДВ та №РН-000190 від 08.12.2020 на суму 45 484,08 грн без ПДВ.

Вищезазначений товар було прийнято відповідачем згідно вказаних накладних без жодних зауважень чи заперечень.

У даному випадку обов`язок постачальника передати товар покупцеві вважається виконаним, а товар вважається врученим покупцю з дати підписання сторонами відповідних видаткових накладних №РН-000008 від 28.01.2020, №РН-000010 від 11.02.2020 та №РН-000190 від 08.12.2020.

Враховуючи приписи ч.1 ст.692 ЦК України щодо виникнення обов`язку оплати товару та дати підписання сторонами видаткових накладних, строк оплати поставленого товару настав у наступні дати:

- за видатковою накладною №РН-000008 від 28.01.2020 на суму 100 868,34 грн - 29.01.2020;

- за видатковою накладною №РН-000010 від 11.02.2020 на суму 1 739,49 грн -

12.02.2020;

- за видатковою накладною №РН-000190 від 08.12.2020 на суму 45 484,08 грн - 09.12.2020.

Разом з цим, між сторонами було підписано Акт звірки взаємних розрахунків від 01.01.2022, яким зафіксовано заборгованість відповідача у розмірі 148 091,92 грн.

Доказів оплати чи спростування наявності вказаної заборгованості відповідач не надав.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували наявність перед позивачем заборгованості з оплати за товар, отриманий на підставі видаткових накладних №РН-000008 від 28.01.2020 на суму 100 868,34 грн без ПДВ, №РН-000010 від 11.02.2020 на суму 1 739,49 грн без ПДВ та №РН-000190 від 08.12.2020 на суму 45 484,08 грн без ПДВ., в загальному розмірі на суму 148 091,92 грн, керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред`явлено позов про стягнення суми боргу з відповідача у розмірі 148 091,92 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 21 373,16 грн та інфляційні втрати у розмірі 112 383,15 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд встановив, що дані розрахунки здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства і є арифметично вірними, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, беручи до уваги принцип змагальності сторін, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (61052, м. Харків, вул. Велика Панасівська, 112; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФА БІОНІК» (54009, м. Миколаїв, пр-т Центральний, 122/11; ) основну суму заборгованості у розмірі 148 091 (сто сорок вісім тисяч дев`яносто одна) грн. 92 коп, інфляційні втрати у розмірі 112 383 (сто дванадцять тисяч триста вісімдесят три) грн 15 коп, 3% річних у розмірі 21 373 (двадцять одна тисяча триста сімдесят три) грн 16 коп та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 382 (три тисячі триста вісімдесят дві) грн 18 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "06" березня 2026 р.

СуддяТ.О. Пономаренко