номер провадження справи 26/45/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2026 Справа № 908/2950/23(908/2748/24)

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Юлдашева Олексія Олексійовича, розглянувши матеріали позовної заяви Білоцерківської міської ради (адреса: вул. Ярослава Мудрого, 15, м. Біла Церква, Київська область, 09117, ) до відповідачів: 1/ Приватного підприємства БілоцерківМАЗ (адреса: бул. Михайла Грушевського, 13 м. Біла Церква, 09117, ) 2/ Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, (69032, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 57, офіс 44) 3/ Товариство з обмеженою відповідальністю СТАНДАРТ БЦ, (09100, Україна, Білоцерківський р-н, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Гайок, будинок, 4а)

про визнання недійсним договору, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна, витребування земельної ділянки

в межах справи № 908/2950/23

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, (69032, м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 57, офіс 44)

кредитори 1/ Товариство з обмеженою відповідальністю РАЙОННИЙ ЦЕНТР МЕДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА РЕАБІЛІТАЦІЇ, (09104 Україна, Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, буд. 4-А)

2/ Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б)

3/ Державна податкова служба України в особі відокремленого підрозділу Головне управління ДПС у Запорізькій області, код ЄДРПОУ ВП 44118663 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166)

Представники сторін:

від позивача Геращенко А.П. (в режимі відеоконференції)

від відповідача-1 Здоровєйщева Т.Ю. (в режимі відеоконференції)

від відповідача-2 не з`явився

від відповідача-3 Шараєвська В.П. (в режимі відеоконференції)

РУХ СПРАВИ.

До Господарського суду Запорізької області звернулась Білоцерківська міська рада до Приватного підприємства БілоцерківМАЗ та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, про припинення усіх речових прав, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.10.2024 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/2748/24 та визначено до розгляду судді Юлдашеву О.О.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.12.2024 прийнято позовну заяву Білоцерківської міської ради до Приватного підприємства БілоцерківМАЗ та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, про припинення усіх речових прав, зареєстрованих щодо земельної ділянки, до розгляду в межах справи №908/2950/23 про банкрутство відповідача-2, відкрито провадження з розгляду позовної заяви; постановлено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; підготовче засідання призначено на 23.01.2025р. об 11-00.

Ухвалою від 23.01.2025 закрито підготовче провадження у справі №908/2950/23(908/2748/24) з розгляду позовної заяви Білоцерківської міської ради до відповідачів: Приватного підприємства БілоцерківМАЗ та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, про припинення усіх речових прав, зареєстрованих щодо земельної ділянки, та призначено справу до розгляду по суті на 11.03.2025 о 13-00 год.

Ухвалою від 11.03.2025 відкладено судове засідання на 29.04.2025 об 11-00.

Ухвалою від 29.04.2025 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю СТАНДАРТ БЦ, (09100, Україна, Білоцерківський р-н, Київська обл., місто Біла Церква, вулиця Гайок, будинок, 4а) у якості відповідача-3; ухвалено повернутись до розгляду справи № 908/2950/23(908/2748/24) на стадію підготовчого провадження; призначено судове засідання в межах підготовчого провадження на 19.06.2025 р. об 11-30 год.

Ухвалою від 19.06.2025 уточнену позовну заяву залишено без руху; відкладено підготовче засідання на 31.07.2025 р. о 12-30 год.

У судовому засіданні оголошено перерву до 07.08.2025.

Ухвалою від 07.08.2025 відкладено підготовче засідання на 09.09.2025р. о 13-00.

Ухвалою від 09.09.2025 відмовлено Позивачу у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Київської області; закрито підготовче провадження у справі №908/2950/23(908/2748/24) з розгляду позовної заяви Білоцерківської міської ради до відповідачів: Приватного підприємства БілоцерківМАЗ, Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство БІЛОЦЕРКІВМАЗ, Товариства з обмеженою відповідальністю СТАНДАРТ БЦ, про визнання недійсним договору, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна, витребування земельної ділянки, та призначено справу до розгляду по суті на 06.11.2025 об 11-30 год.

Ухвалою від 06.11.2025 відкладено судове засідання на 13.01.2026р. о 12-00.

У судовому засіданні 13.01.2026 оголошено перерву до 27.01.2026.

У судовому засіданні 27.01.2026 судом оголошено перерву до 03.02.2026, для оголошення свтупної та резолютивної частини рішення.

У судовому засіданні 03.02.2026, на підставі ст. 240 ГПК України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:001:0260 площею 4,3686 га. і :01:001:0007 площею 0,1133га. розташоване комунальне майно Білоцерківської міської територіальної громади, в особі Білоцерківської міської ради, а саме: трансформаторна підстанція (ТП-273) інв. №25 «ТП-11», «ЗО-1», ТП-5 «ЗШ-1» інв. №27, бетонні майданчики біля центральних воріт інв. №212, замощення асфальтно-бетонне на ПММ інв. №221, склад №39 «Т-11» інв.№45; склад «Т-10» інв. №32.

На думку Позивача є всі підстави вважати договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення кладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ» та Приватним підприємством «СПОЛІ-БУД КОМПАНІ» посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківської міської нотаріального округу Величко О.Л. 25 січня 2021 року щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0260, площею 4,3686 га. є фіктивним правочином та таким, що не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Також Позивач (з урахуванням уточнення позовних вимог) стверджує, що у власність ТОВ «СТАНДАРТ БЦ» на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торів (аукціонів), серія та номер: 231, виданий 05 березня 2025 року, видавник: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименська Л.Л. перейшла земельна ділянка з кадастровим номером: :01:001:0007 на якій розміщено комунальне майно склад «Т-10» інв. №32.

Ці земельні ділянки були предметом судової справи №911/268/18. Позивач стверджує, що дані правочини направлені на вчинення перешкод Позивачу в виконанні рішення Господарського суду Київської області від 30 серпня 2018 року у справі №911/268/18 року, що позбавляє Позивача права щодо користування і розпорядження щодо обох земельних ділянок щодо яких набрало законної сили судове рішення.

Стверджувала, що обставини встановлені у справі № 911/268/18 мають преюдиційне значення так як в рамках відповідної справи було визнано право Білоцерківської міської ради на дані земельні ділянки на яких розміщено майно громади, що має спеціальний статус.

Також на думку Позивача дії Відповідачів носили недобросовісний характер з підстав викладених у позовній заяві.

В засіданні суду представник Позивача позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим що викладені у позові, наполягала на задоволенні останнього у повному обсязі (з урахуванням уточненого предмету позову).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-1. (Приватного підприємства «БІЛОЦЕРКІВМАЗ»)

Відповідач-1 позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. У відзиві та додаткових пояснення по справі Відповідач-1 стверджує, що він є добросовісним набувачем майна. Позивач просить суд визнати недійсним неіснуючий договір так як між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір купiвлi продажу земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель. На момент укладення договору купівлі-продажу жодних обмежень, обтяжень чи заборон щодо майна не існувало.

Так само стверджує, що твердження Позивача про наявність ознак фіктивності правочину не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Зокрема факт проведення повного розрахунку та виконання умов договору підтверджується платіжними дорученнями, нотаріально посвідченою заявою про проведення розрахунку, актами приймання-передачі нерухомого майна, податковою звітністю.

Відповідач-1 стверджує, що Позивач зловживає процесуальними правами та звернувся до суду з відповідним позовом з метою перегляду судового рішення, що є порушенням принципу правової визначеності. В судовій справі № 911/268/18 були предметом дослідження була земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0260 і в скасуванні її реєстрації за Відповідачем-2 було відмовлено. Позивач стверджує, про неможливість виконання рішення суду у відповідній справі мотивуючи змінами законодавства та надає на підтвердження докази датовані 2019-2020 роками, про фактичну обізнаність який саме спосіб захисту має бути обраний Позивачем для захисту чи відновлення порушеного права.

Зазначає, що Позивач обґрунтовує право на звернення до суду наявністю нерухомого майна в тому числі майна яке не є нерухомим в силу приписів ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004. В тому числі Відповідач-1 стверджує, що Позивачем не надано суду схему на якій було б відображено де саме та які саме об`єкти розміщені на ділянці з кадастровим номером :01:001:0260, площею 4,3686 га. Відповідач-1 ніколи не чинив перешкоди Позивачу в доступі до майна останнього. Відповідач-1 звертався до Позивача з пропозицією мирного врегулювання спору. Натомість Позивач будучи обізнаним про наявність 15-ти об`єктів нерухомості, що належать Відповідачу-1 на спірній ділянці маючи у власності 2-а об`єкти просить витребувати усю земельну ділянку, що є вручанням в право мирного володіння та не є пропорційним.

Позивач просить суд витребувати усю земельну ділянку, а тому обрав не належний (не правомірний) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідач-1 стверджує, що обрання Позивачем неналежного способу захисту підтверджується висновками Великої Палати, зокрема: від 22.01.25р. у справі № 446/478/19, від 02.07.25р. у справі № 902/122/24, від 03.09.25р. у справі № 911/906/23.

Представник Відповідача-1 зазначала, що задоволення позову призведе до втрати ним права власності не лише на земельну ділянку в тому числі, щодо тієї її частини на якій розміщено майно останнього, а й до втрати права власності на об`єкти нерухомості, адже Позивач просить скасувати договір в цілому.

Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-2. (Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ»)

Відповідач-2 позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. У відзиві і наданих поясненнях по справі стверджував наступне:

Підставою звернення Позивача стала неможливість виконання рішення Господарського суду Київської області від 30 серпня 2018 року у справі № 911/268/18. Про неможливість виконання рішення суду Позивачу стало відомо, ще в 2019 році. Тобто Відповідач-2 стверджує, що позов направлений на повторний перегляд судового рішення. Необхідність повторного звернення до господарського суду з даним позовом викликана тим, що свого часу Позивачем було обрано невірний та неефективний спосіб захисту. Застосувавши неефективний спосіб захисту в рамках судового розгляду справи № 911/268/18 та не скориставшись своїм правом ні на апеляційне оскарження, ні на направлення справи на новий розгляд в суд апеляційної інстанції (на стадії касаційного перегляду ) останні більш як через 5 років після вступу рішення у справі № 911/268/18 в законну силу намагаються фактично добитися переоцінки доказів та аргументів, які вже були предметом судового розгляду.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0007 відповідно до статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства була включена до складу ліквідаційної маси підприємства банкрута ТОВ НВП «БІЛОЦЕРКІВМАЗ». На момент формування ліквідаційної маси включено до ДРРП на нерухоме майно. Жодних обмежень, обтяжень чи заборон не встановлено. З огляду на це ліквідатор при формуванні ліквідаційної маси діяв в межах та спосіб визначений законом.

Відповідач-2 стверджує, що Позивач просить суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, однак матеріали справи містять договір купівлі-продажу, за яким здійснено реалізацію комплексу будівель і споруд та земельної ділянки на якій вони знаходяться.

Просила суд відмовити в задоволенні позову.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА-3. (Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БЦ»)

Представник Відповідача-3 позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. У відзиві і наданих поясненнях по справі стверджував наступне:

Відповідач-3 є належним та добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0007. Вказана земельна ділянка була придбана товариством на другому повторному аукціоні з продажу майна підприємства банкрута. Як на момент проведення аукціону так і станом на дату проведення розрахунку чи отримання свідоцтва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно жодних відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень не було. Зазначала, що Відповідач-3 є набувачем, який законно придбав майно за оплатним правочином.

Земельна ділянка придбана Відповідачем-3 була включена до ліквідмаси, а отже кошти від її продажу спрямовуються на погашення вимог кредиторів. Продаж майна підприємства-банкрута має свою певну специфіку, оскільки рішення про продаж та погодження умов приймається комітетом кредиторів. Органи управління не діють . Відомості про земельну ділянку були включені до ДРПП, речове право зареєстроване у встановленому порядку. Обмеження та обтяження були відсутні .

Позивачем не надано жодних доказів обмеження прав та інтересів. Позивач мотивує позов, що відповідні правочини спрямовані на вчиненням перешкод в виконанні судового рішення у справі № 911/268/18. Зазначила про те, що Відповідач -3 ставить від сумнів наявність преюдиційності обставин встановлених у справі № 911/268/18. Звертала увагу, що Позивач стверджує, що згідно рішення у справі №911/268/18 було оскаржено розпорядчий акт, який був підставою для формування земельної ділянки. Однак земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0260 і кадастровий номер :01:001:0007 вже на момент розгляду справи №911/268/18 були окремими об`єктами цивільних прав та обов`язків. Відповідач-3 стверджує, що Позивачем не надано жодного належного доказу набуття ним права власності на відповідні земельні ділянки, натомість в п. 57 Постанови Верховного суду в складі колегії Касаційного господарського суду у справі № 911/268/18 від 04.06.2019 суд констатував про передчасність висновків про набуття Позивачем права власності на відповідні земельні ділянки.

Відповідач-3 (з посиланням на висновки викладені в Постановах ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20) стверджує, що дана справа спрямована на повторну переоцінку доказів та перегляд судового рішення у справі № 911/268/18, в якій Позивач обрав невірний спосіб захисту, про що Позивачу було відомо ще в 2020 році.

У судових засіданнях представник Відповідача-3 підтримав викладене у відзиві та наданих поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі:

Позивач (Білоцерківська міська рада) звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до відповідачів: Приватного підприємства «БІЛОЦЕРКІВМАЗ», Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ», , Товариства з обмеженою відповідальністю СТАНДАРТ БЦ, про визнання недійсним договору, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна, витребування земельних ділянок, припинення усіх речових прав.

Позов обґрунтовано тим, що на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:001:0260 площею 4,3686 га. і :01:001:0007 площею 0,1133га., розташоване комунальне майно Білоцерківської міської територіальної громади, в особі Білоцерківської міської ради трансформаторна підстанція (ТП-273) інв. №25 «ТП-11», «ЗО-1», ТП-5 «ЗШ-1» інв. №27, бетонні майданчики біля центральних воріт інв. №212, замощення асфальтно-бетонне на ПММ інв. №221, склад №39 «Т-11» інв.№45; склад «Т-10» інв. №32.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/268/18 від 30 серпня 2018 року в подальшому залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2019 року та Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2019 року позовну заяву Білоцерківської міської ради задоволено частково визнано недійсним та скасовано розпорядження Білоцерківської РДА від 26.03.2004 №104 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення".

Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.04.2004, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського місткого нотаріального округу Шелудченко О.В. за реєстром №327.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування існуючої виробничої бази серії ЯЕ №588347, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04 від 27.05.2007, виданий ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ".

В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що в рамках справи № 911/268/18 судом було відмовлено в задоволенні наступних вимог:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28123113 від 08.02.2016 та запис про право власності №13155581 від 04.02.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ" на земельну ділянку площею 0,1133га за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, земельна ділянка 4а, кадастровий номер :01:001:0007;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28121816 від 08.02.2016 та запис про право власності №13154923 від 04.02.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ" на земельну ділянку площею 4,3286га за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, земельна ділянка 4а, кадастровий номер :01:001:0260.

Тобто земельні ділянки, які в рамках даної судової справи Позивач просить витребувати з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки та одночасним закриттям відповідного розділу вже були предметом дослідження суду і по ним прийняте рішення яке вступило в законну силу. Вказане рішення Позивач не оскаржував.

З метою виконання судового рішення у справі № 911/268/18, Позивач звертався до управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. 24.04.19р. була надана відповідь за №484/1, якою відмовлено у виконанні судового рішення з посиланням на приписи частин 2,5 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

24 липня 2019 року на адресу Білоцерківської міської ради надійшло рішення про відмову у державній реєстрації прав від державного реєстратора прав на нерухоме майно Білоцерківської міської ради.

Крім цього, з метою виконання рішення у справі № 911/268/18 Білоцерківська міська рада звернулася з листом від 05 серпня 2020 року № 2518/01-07 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

11 вересня 2020 року на адресу Білоцерківської міської ради надійшов лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області за № 18-10-0.221-11915/2-20, яким Білоцерківській міській раді було відмовлено у виконанні судового рішення.

Вказані відмови Позивач не оскаржував. До суду з вимогою про витребовування ділянок не звертався.

25.01.2021 року між Приватним підприємством «СПОЛІ-БУД КОМПАНІ» (станом на дату розгляду даної справи - Приватне підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ») (Відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ» (відповідач-2) укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель про, що приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. зроблено запис в реєстрі за № 16

Згідно умов даного договору Продавець (Відповідач-2) продав а Покупець (Відповідач-1) придбав у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:001:0260 та комплекс нежитлових будівель та споруд (літ.літ. літ "А", літ. "Г", літ. "З", літ. "М", нежитлове приміщення № 2 в нежитловій будівлі, зазначеній на плані літерою "О" (гарячий цех), літ. "Т-8", літ. "Т-9", літ "Т-1" , літ "Т", літ "Т-2", літ. "Т-3", літ. "Т-4", літ "Т-6", літ. "Я", навіс літ. "Щ").

27.01.2021 року Продавець передав, а Покупець прийняв майно обумовлене договором, що підтверджується копією Акту приймання-передачі, платіжними дорученнями №157-169, 171-174 від 29.01.2021 року, копією виписки по рахунку за 29.01.2021 року, заявою від 03.02.2021 року підписи на якій нотаріально посвідчені підтверджується факт здійснення повного розрахунку за договором купівлі-продажу. 01.03.2021 року Відповідач-1 виконав податкові вимоги та подав до контролюючого органу Форму № 20-ОПП.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.09.2023року відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ».

Постановою Господарського суду Запорізької області від 08.02.2024 у справі № 908/2950/23 Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Маглиш Ладу Сергіївну.

23.12.2024 року на другому повторному аукціоні земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0007 була продана Товариству з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БЦ», що підтверджується: протоколом про проведення аукціону, актом придбання майна на аукціоні від 03.01.2025 року.

05.03.2025 року на підставі протоколу та акту приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торів (аукціонів) № 231 від 05.03.25р., та зареєстровано речове право за Відповідачем 3.

ЗАКОНОДАВСТВО, ЗАСТОСОВАНЕ СУДОМ ДО СПІРНИХ ВІДНОСИН. ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), яким встановлені умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи та відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратив чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Частиною 1 ст. 2 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУзПБ визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Статтями 14 Конституції України та 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).

Щодо преюдиційності обставин встановлених у справі № 911/268/18:

Позивач стверджує, що рішення в даній справі має преюдиційне значення для вирішення даної справи, та те, що в рамках справи № 911/268/18 судом було встановлено що земельні ділянки кадастровий номер :01:001:0260, площею 4,3686 га. і кадастровий номер :01:001:0007, площею 0,1133 га. незаконно вибули з володіння Позивача.

Відповідач-1 і Відповідач-3 натомість стверджували, що обставини і факти встановлені в справі № 911/268/18 можуть бути поставлені під сумнів з посиланням на висновки Об`єднаної палати, викладеним у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19. Так само зазначали, що згідно п. 57 Постанови Верховного суду в складі колегії Касаційного господарського суду у справі №911/268/18 від 04.06.2019 року встановлено передчасність висновків про наявність в Позивач права власності на спірні земельні ділянки.

Як встановлено судом та не спростовується ні сторонами ні матеріалами справи в провадженні Господарського суду Київської області перебувала на розгляді справа № 911/268/18 за позовом Білоцерківської міської ради до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області (далі-відповідач-1, Білоцерківська РДА), Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "БІЛОЦЕРКІВМАЗ" (далі відповідач-2, ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ"), про:

- визнати недійсним та скасувати розпорядження Білоцерківської РДА від 26.03.2004 №104 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення";

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.04.2004, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В. за реєстром №327;

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування існуючої виробничої бази серії ЯЕ №588347, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04 від 27.05.2007, виданий ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ";

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28123113 від 08.02.2016 та запис про право власності №13155581 від 04.02.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ" на земельну ділянку площею 0,1133га за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, земельна ділянка 4а, кадастровий номер :01:001:0007;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28121816 від 08.02.2016 та запис про право власності №13154923 від 04.02.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ" на земельну ділянку площею 4,3286га за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, земельна ділянка 4а, кадастровий номер :01:001:0260. Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2018 у справі №911/268/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 червня 2019 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження Білоцерківської РДА від 26.03.2004 №104 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення".

Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.04.2004, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського місткого нотаріального округу Шелудченко О.В. за реєстром №327.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування існуючої виробничої бази серії ЯЕ №588347, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04 від 27.05.2007, виданий ТОВ "НВП "БІЛОЦЕРКІВМАЗ".

В іншій частині відмовлено.

В силу статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 ГПК України).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» вказав, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який зокрема передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Аналогічна позиція ЄСПЛ закріплена ним також і в інших рішеннях (у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 та ін.).

Верховний Суд (Касаційний господарський суд) у постанові від 24.05.2018 (п.п.3444) у справі №922/2391/16 розтлумачив норми процесуального закону стосовно преюдиції. Відзначаючи преюдиціальні факти серед підстав звільнення від обов`язку доказування, він вказав на те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суд у цій постанові наголосив на тому, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють дотриманню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з погляду процесуальної економії.

Велика Палата Верховного Суду вказуючи на відмінність фактів встановлених рішенням суду від їх правової оцінки вказала, що преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 постанови від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17). Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (постанова ВГСУ від 22.02.2017 справа № 927/788/16).

Відтак, зміст положень частин четвертої, сьомої статті 75 ГПК України та з урахуванням наведених позицій Верховного Суду преюдиціальними є обставини (явища, дії, події, факти), які відповідають таким умовам: 1) вони безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом; 2) вони відображені у мотивувальній частині судового рішення; 3) їм надана правова оцінка судом.

Надаючи правову кваліфікацію зазначеним вище обставинам з урахуванням норм чинного законодавства суд виходить з наступного:

Преамбулою Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

За ч. 13 ст. 15 Закону № 1952-IV порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Зазначений Закон згідно зі ст. 1 регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Суд зазначає, що відповідно до статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкту.

Відповідачі стверджують, що питання скасування державної реєстрації земельних ділянок кадастровий номер :01:001:0260, площею 4,3686 га. та кадастровий номер :01:001:0007, площею 0,1133 га. вже були предметом дослідження справи № 911/268/18 та з даного питання прийнято рішення про відмову в скасуванні. Позивачем дане твердження не спростовано. Не містять і матеріали даної справи відповідного спростування.

У постанові від 20.01.2025 у справі № 925/1596/23 Верховний Суд вкотре звернув увагу, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів ("Diya 97 v. Ukraine", № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII). В основі принципу юридичної визначеності як одного з істотних елементів принципу верховенства права лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

З огляду на вищевказане вимоги Позивача «скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку …реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, з кадастровим номером: :01:001:0007, площею 0,1133 га,» та «скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку … реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, з кадастровим номером: :01:001:0260, площею 4,3686 га.» не підлягають задоволенню з огляду на те, що вони вже були предметом судового розгляду та мають чинне в цій частині судове рішення Господарського суду Київської області, прийняте в межах розгляду заявлених Позивачем позовних вимог у справі № 911/268/18. Так само суд зауважує, що Позивачем не лише не спростовано, а й покладено висновки у справі № 911/268/18 в обґрунтування підстав звернення до суду за захистом порушеного права.

Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу:

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

За частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина перша статті 209 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 209 Цивільного кодексу України передбачено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, за якою зміст правочину не може суперечити, зокрема, цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (частина перша 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина третя); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта).

Згідно з приписами ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як засвідчено матеріалами справи 25 січня 2021 року між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №16 (далі договір). Згідно якого Відповідач-2 передав, а Відповідач-1 прийняв у власність належне Відповідачу-2 на праві приватної власності земельну ділянку та розташований на ній комплекс нежитлових будівель, а саме: літ. "А", літ. "Г" (цех № 41), літ. "З", літ. "М", літ. "О", літ."Т-8", літ. "Т-9" літ. "Т-1, літ. "Т", літ. "Т-2", літ. "Т-3", літ. "Т-4", літ. "Т-6", літ. "Я", навіс для зберігання металу літ «Щ» , що знаходиться за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Гайок, 4 а (чотири «а») (п.1.1 договору).

«Земельна ділянка належить Продавцеві на праві приватної власності та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційний номером земельної ділянки: 01» (п. 1.2.2. договору).

«№Комплекс нежитлових будівель належить Продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства 26 грудня 2002 року, на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 428 від 24 грудня 2002 року, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 27.12.2002 року, записано у реєстрову книгу № 9 за реєстровим № 630 (п. 1.3.1. договору).

У відповідності до пункту 2 Договору за погодженням сторін продаж майна вчинено за 8 235 303,60 (вісім мільйонів двісті тридцять п`ять тисяч триста три) гривні 60 копійок з урахуванням ПДВ. Покупець зобов`язується оплатити наведену вище суму після підписання договору з відстроченням платежу до 29.01.2021 року (включно) (п. 2.1. Договору)

Передача Майна здійснюється протягом 3 робочих днів, після підписання та нотаріального посвідчення цього договору (п. 3.1 договору).

Майно під забороною (арештом), в іпотеці та в податковій заставі не перебуває. Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП та реєстрів за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна від 25.01.2021 року актуальна інформація про обтяження, іпотеки, податкові застави та інші речові права стосовно Майна відсутня. Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП та реєстрів за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна від 25.01.2021 року актуальна інформація про обтяження стосовно Продавця відсутня (п. 11.1 договору).

Предметом позовних вимог у справі № 908/2950/23(908/2748/24) є визнання недійсним та скасування договору укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 від 25 січня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №16.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Вказані висновки викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 907/935/21(907/956/22), від 27.03.2019 у справі № 903/439/18.

Відповідно до статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідач-1 спростовуючи твердження Позивача надав суду належні та допустимі докази на спростування фіктивності договору. Зокрема до відзиву Відповідачем-1 було долучено: копію акту приймання-передачі, платіжні доручення №157-169, 171-174 від 29.01.2021 року, копією виписки по рахунку за 29.01.2021 року, заявою від 03.02.2021 року підписи на якій нотаріально посвідчені, підтверджується факт здійснення повного розрахунку за договором купівлі-продажу. 01.03.2021 року Відповідач-1 виконав податкові вимоги та подав до контролюючого органу Форму № 20-ОПП.

Оцінивши в сукупності вище встановлені обставини, врахувавши наведені норми права, суд вважає, що Позивачем не доведено факту фіктивності правочину, а тому договір не може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи відсутність підстав для визнання договору недійсним відсутні правові підстави для його скасування.

Щодо вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів):

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.09.2023року відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ».

Постановою Господарського суду Запорізької області від 08.02.2024 у справі № 908/2950/23 Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «БІЛОЦЕРКІВМАЗ» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Маглиш Ладу Сергіївну.

23.12.2024 року на другому повторному аукціоні земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0007 була продана Товариству з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БЦ», що підтверджується: протоколом про проведення аукціону, актом придбання майна на аукціоні від 03.01.2025 року.

05.03.2025 року на підставі протоколу та акту приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торів (аукціонів), № 231 від 05.03.25р., та зареєстровано речове право за Відповідачем 3.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це, зокрема, запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торів (аукціонів), № 231 від 05.03.25р., виданого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л.

Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є окремою нотаріальною дією, передбаченою статтею 34 Закону України «Про нотаріат», спрямованою на посвідчення відповідного права покупця, тобто юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину.

За змістом глави 12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5,( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на відміну від дій з нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно саме цим набувачем та підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів. Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22) і від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 42).

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів не відповідає належному способу захисту у цій справі. Близьких за змістом висновків щодо неналежності позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 43).

Аналогічні висновки викладені в Постановах Великої Палати у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 43), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19.

Суд наголошує на усталеності висновку Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту.

Щодо вимоги про витребовування у Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БЦ» земельної ділянки:

Як встановлено судом та не спростовано сторонами Відповідач-3 (Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БЦ») є власником земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0007, площею 0,1133 га, що розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Гайок, 4-а, вказана земельна ділянка була придбана товариством на другому повторному аукціоні з продажу майна підприємства банкрута ТОВ НВП «БІЛОЦЕРКІВМАЗ» (номер аукціону BRD001-UA-239, № лоту: 31907458-2).

Продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів (частина перша статті 49 Закону про банкрутство).

Так, законодавець передбачив, що процедура проведення аукціону у справі про банкрутство складається з чотирьох етапів її організації: 1) передпідготовка проведення аукціону (призначення ліквідатора, отримання згоди заставного кредитора на реалізацію заставного майна, вибір організатора аукціону, оформлення проєкту договору на проведення аукціону); 2) підготовка до проведення аукціону (укладення договору з організатором аукціону, публікація оголошення, прийняття заяв на участь в аукціоні, внесення гарантійних внесків учасників аукціону); 3) проведення аукціону; 4) оформлення його результатів.

Особливістю вирішення спорів про банкрутство є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси, у тому числі майна, яке безпідставно вибуло з володіння банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення таких вимог.

Ще однією особливістю у процедурі банкрутства щодо примусового продажу майна у справі про банкрутство є те, що банкрут свою волю не виявляє, незалежно від того, хто ініціював провадження у справі про банкрутство - боржник чи кредитор (хоча воля власника майна часто може бути у такому спорі на стороні ініціатора процедури), оскільки його правосуб`єктність обмежена законом, а продаж здійснюється арбітражним керуючим та під контролем суду. Натомість зацікавленість і в боржника, і в кредитора є спільною - реалізувати майно за найвищою ціною на аукціоні для формування ліквідної маси.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Згідно із частиною другою статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду робила висновок про те, що на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому саме для примусового виконання судових рішень (пункт 84).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Limited» проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Для розкриття критерію «пропорційності» вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі № 14/5026/1020/2011.

Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі № 199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною.

Враховуючи сталу судову практику та оцінивши докази наявні у справі суд вважає, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної земельної ділянки у Відповідача-3 як добросовісного набувача на користь Білоцерківської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

Щодо вимоги про витребовування у Приватного підприємства БІЛОЦЕРКІВМАЗ земельної ділянки

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 25.01.2021 року між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель.

Згідно даного договору Відповідач-1 набув права власності земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0260, площею 4,3686 га. та розташований на ній комплекс нежитлових будівель, а саме: літ. "А", літ. "Г" (цех № 41), літ. "З", літ. "М", літ. "О", літ."Т-8", літ. "Т-9" літ. "Т-1, літ. "Т", літ. "Т-2", літ. "Т-3", літ. "Т-4", літ. "Т-6", літ. "Я", навіс для зберігання металу літ «Щ» , що знаходиться за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Гайок, 4 а (чотири «а»).

Частиною 1 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Позивач просить суд витребувати у Відповідача-1 земельну ділянку обґрунтовуючи тим, що остання вибула з власності Позивача поза волею останнього. Відповідач-1 заперечувала відносно задоволення позову з підстав зазначених в відзиві і додаткових пояснення. Так само стверджувала, що витребовування всієї земельної ділянки призведе до втручання у право на мирне володіння майном та порушить принцип пропорційності, а тому Позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.

Як встановлено судом та не спростовано матеріалами справи Позивач обґрунтовує порушене право наявністю об`єктів нерухомості, що належать територіальній громаді на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0260. В той же час на даній ділянці розміщене і майно Відповідача-1. Представник Позивача підтвердила, що в Білоцерківської міської ради відсутні будь-які майнові вимоги до Відповідача-1 щодо об`єктів нерухомості.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 924/3/25, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 09.12.2025 у справі № 924/3/25, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

Оцінюючи докази наявні в матеріалах справи суд приходить до висновку, що фактично спір стосується не всієї земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0260, площею 4,3686 га. а її частини та/або частин на яких розміщено майно територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово досліджувала питання витребування як належного способу захисту щодо всієї земельної ділянки.

Зокрема в постанові від 02.07.2025 року по справі № 902/122/24 Велика Палата Верховного суду дійшла до наступних висновків:

120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Аналогічні висновки викладені в наступних постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року справа № 902/122/24, від 03.09.25 року справа № 911/906/23, та в Постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 14 січня 2026 року по справі № 906/1512/23, від 13 січня 2026 року № 909/567/25.

Верховний Суд у постанові від 14 січня 2026 року у справі № 305/28/24 (провадження № 61-9390св25) також зазначив, що не може вважатися належним і правомірним такий спосіб захисту, який спричиняє втручання у право власності на майно, щодо якого відсутній спір.

Таке втручання не може визнаватися законним. Витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій фактичного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування тієї частини земельної ділянки, яка фактично накладається.

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка, підстави для витребування якої наявні (тобто така, що накладається на суміжну земельну ділянку), має бути ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж та даних про їх прив`язку до пунктів державної геодезичної мережі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18, від 03.09.2025 у справі № 911/906/23, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

За змістом ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Розгляд справи здійснено поза межами встановленого ГПК України Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … рішення складено 06.03.26.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.