ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"23" лютого 2026 р. Справа № 916/506/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Літвінова С.В., розглянувши заяву Приватного підприємства «Комплексна гарантія та безпека» про видачу судового наказу щодо стягнення з Концерну «Військторгсервіс» в особі Південного регіонального управління Концерну «Військторгсервіс» заборгованості у порядку ст. 147-156 ГПК України

Встановив: Приватне підприємство «Комплексна гарантія та безпека» звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою (вх. № 524/26 від 16.02.2026 р.) про видачу судового наказу про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» в особі Південного регіонального управління Концерну «Військторгсервіс» заборгованості у розмірі 138000,00грн., 3% річних у розмірі 298,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 27600,00 грн.

Згідно зі ст. 147 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

В ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З матеріалів поданої заяви вбачається, що заявником на підтвердження сплати судового збору додано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 226 від 09.02.2026 р. про сплату судового збору у сумі 332,00 грн. Разом з тим, відповідно до розміру ставок судового збору за подання заяви про видачу судового наказу судовий збір складає 332,80грн.

Відтак, надана Приватним підприємством «Комплексна гарантія та безпека» квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки № 226 від 09.02.2026 р. на суму 332,00 грн. не може вважатися належним доказом сплати судового збору за подану заяву про видачу судового наказу у встановленому законом розмірі.

Відповідно до положень ст. 151 ГПК України, за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом. У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Виходячи з наведених положень Кодексу, сплачений судовий збір за подачу заяви про видачу наказу у разі відмови у видачі такого наказу не повертається, однак може бути зарахований до суми судового збору лише у разі пред`явлення стягувачем позову у порядку позовного провадження. Тобто, зарахування судового збору у вказаному випадку у зв`язку з повторним зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу законом не передбачено.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про ненадання заявником належних доказів сплати судового збору за подану заяву у встановленому законом розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

За таких обставин, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу, оскільки таку заяву подано заявником з порушенням вимог ч. 3 ст. 150 ГПК України.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1,2,2-1, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 152, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Відмовити Приватному підприємству «Комплексна гарантія та безпека» у видачі судового наказу за поданою заявою про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» в особі Південного регіонального управління Концерну «Військторгсервіс» заборгованості.

2.Повідомити заявника, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набрала законної сили 23.02.2026р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили

Суддя С.В. Літвінов