ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

"16" березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/214/26

Суддя Господарського суду Закарпатської області Сисин С.В., розглянувши матеріали

за позовом Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія», , місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гагаріна, будинок 42/1,

до відповідача: Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, код ЄДРПОУ - 13592841, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Шандора Петефі, будинок 14, офіс 34,

про неправомірне застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність та про повернення грошових коштів, вилучених державною виконавчою службою у ході примусового виконання рішення адміністративного суду,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» (далі позивач, Акціонерне товариство) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою №15 від 24.02.2026 (зареєстрованою за вх.№02.3.1-05/224/26 від 24.02.2026) до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі відповідач, Фонд), відповідно до прохальної частини якої просить суд:

- у зв`язку з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень 1 рік (22.02.2022-23.05.2023) і надзвичайний стан у 2022 році визнати застосування адміністративно-господарських санкцій відповідно до статті 219 Господарського кодексу України неправомірним;

- повернути майно грошові кошти для підприємства, що були вилучені Виконавчою службою згідно Виконавчого листа №260/4131/23, виданого 25.06.2024 Закарпатським окружним адміністративним судом на підставі рішення від 29.03.2024 у справі №260/4131/23.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, з посиланням на ст.ст. 217, 219 і 249 Господарського кодексу України (у редакції станом на час виникнення правовідносин, про які повідомляє позивач) (далі ГК України), ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), на норми Законів України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» і «Про зайнятість населення», Положення про Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України 14.04.2011 №129 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 10.09.2025 № 442-Н), Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70; з посиланням на інші нормативні акти щодо взаємодії суб`єктів господарювання та органів контролю щодо забезпечення в межах повноважень реалізації заходів щодо зайнятості населення та працевлаштування осіб з інвалідністю, сприяння створенню робочих місць для таких осіб; Акціонерне товариства стверджує про протиправну, на його думку, бездіяльність Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, щодо дотримання нормативних актів з цих питань впродовж 1 (одного року) з 22.02.2022 по 23.05.2023.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Акціонерне товариство з посиланням на протиправну, на його думку, бездіяльність Фонду наводить свої обгрунтування та доводи щодо незгоди з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23 (копія якого долучена до позовної заяви), згідно з яким за результатом розгляду адміністративного позову Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з нього стягнуто 106047,01 грн адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2022 році та 3054,24 грн пені. У позовній заяві Акціонерне товариство також наводить обставини справи, які, на його думку, не були враховані окружним адміністративним судом при ухваленні означеного рішення суду. Зокрема, позивач наголошує, що адміністративним судом при ухваленні рішення від 29.03.2024 у справі №260/4131/23 не було враховано тривалу умисну бездіяльність керівника відповідача в період з 22.02.2022 по 25.03.2023 щодо незабезпечення заходів із працевлаштування осіб з інвалідністю та нездійснення автоматизованого зарахування робочого місця до Централізованого банку даних, попри наявність відповідної інформації в реєстрах Пенсійного фонду України. Позивач наголошує, що адміністративний суд дійшов помилкового висновку про наявність порушення в господарській діяльності підприємства, не дослідивши факт невиконання відповідачем наведених у позовній заяві нормативних актів, а також ігноруючи об`єктивну неможливість належної подачі звітності через потужні кібератаки на державні цифрові системи та запровадження воєнного стану, що згідно зі ст. 219 ГК України є підставою для звільнення від відповідальності.

Одночасно, Акціонерне товариство просить повернути грошові кошти, які були стягнуті з товариства державною виконавчою службою під час примусового виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, вказуючи про незаконність вилучення таких грошових коштів та щодо цього до позовної заяви Акціонерне товариство долучає копію постанови від 06.11.2024 державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м.Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лозко В.В. про закінчення виконавчого провадження №75446292, відкритого на підставі виконавчого листа №260/4131/23, виданого 25.06.2024 Закарпатським окружним адміністративним судом на підставі рішення від 29.03.2024 у справі №260/4131/23.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Андрейчука Л.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 02.03.2026 №02-02/13/26 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» призначено повторний автоматизований розподіл справи №907/214/26 у зв`язку з призначенням головуючого судді Андрейчука Л.В. на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, що унеможливлює продовження розгляду ним даної справи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Дослідивши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, суд дійшов висновку, що подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

В статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак це право не є абсолютним. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України).

Згідно зі ст.1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ГПК України).

За змістом ч.1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що поняття "суд, встановлений законом", яке зазначене у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, включає в себе, серед іншого, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі №635/551/17 дійшла висновку, що судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово визначала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, визначала: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Вказувала, що крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (див., зокрема, постанови від 27.10.2020 у справі № 635/551/17, від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20).

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це ст. 19 КАС України, стаття 20 ГПК України, стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Здійснюючи аналіз вказаних вище норм процесуального права, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду висновували таке:

- до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (див. постанову Верховного Суду від 11.03.2024 у справі № 480/749/23);

- адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів (див. постанову Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №120/19700/21-а);

- приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 463/6961/18).

У п. 54 постанови від 01.11.2023 у справі № 908/129/22 (908/1333/22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правила визначення юрисдикції регламентуються виключно базовими процесуальними кодексами - ГПК України, ЦПК України, КАС України, а не будь-якими іншими кодифікованими актами, у тому числі з процедурних питань.

Отже, головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Справи, що відносяться до господарської юрисдикції наведені в ст. 20 ГПК України, зокрема зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.ч. 2 4 ст. 20 ГПК України для цілей цього Кодексу господарською діяльністю є діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Комерційною господарською діяльністю (підприємництвом) є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється юридичними особами та фізичними особами - підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Некомерційною господарською діяльністю є самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється юридичними особами та фізичними особами - підприємцями, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

Отже, визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (зазвичай майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналізуючи предмет і підстави позову, зміст правовідносин, про які зазначено у позовній заяві, суд зазначає, що позовні вимоги про неправомірне застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність, які наведені у прохальній частині позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду, свідчать про наявність публічно-правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, так як такий спір є між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, у яких Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю як суб`єкт владних повноважень повинно реалізувати (на думку Акціонерного товариства) свої владо-управлінські функції.

Згідно матеріалів позовної заяви Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю судом встановлено, що фактичного спору про речове право у даній справі не має, предмет спору згідно позовної заяви не стосується приватноправових відносин; тобто спірні правовідносини у справі не пов`язані з необхідністю захисту прав приватноправових відносин позивача, пов`язаних із наявністю його майнового чи немайнового інтересу.

Щодо позовних вимог, наведених у прохальній частині позовної заяви про неправомірне відповідно до статті 219 Господарського кодексу України застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність протягом 1 (одного року) з 22.02.2022 по 23.05.2023, то з цього приводу суд зазначає, що за своєю суттю позовні вимоги спрямовані на перегляд та скасування правових наслідків судового рішення суду іншої юрисдикції (Закарпатського окружного адміністративного суду в справі №260/4131/23), яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання на всій території України, при цьому Господарський суд Закарпатської області не наділений процесуальними повноваженнями здійснювати ревізію рішень адміністративних судів, оцінювати правомірність видачі ними виконавчих документів чи визнавати недійсними дії чи бездіяльність державного виконавця, вчинені на виконання таких рішень, оскільки перевірка законності судового рішення адміністративної юрисдикції можлива виключно у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, а втручання господарського суду в сферу компетенції іншої судової гілки суперечить Конституції України та чинному законодавству.

Щодо цього, так як у позовній заяві АТ «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю позивачем неодноразово зазначається про незгоду з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23 про стягнення з АТ Видавництво «Закарпаття» корпоративного підприємства АТ «ДАК» «Укрвидавполіграфія» 106047,01 грн адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2022 році та 3054,24 грн пені, то суд додатково вважає за необхідне зазначити, що право на оскарження ухваленого адміністративним судом рішення в апеляційному та у визначених законом випадках у касаційному порядку визначено п.8 ч.1 ст.129 Конституції України та ч.1 ст. 13 КАС України.

У той же час, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, 11.06.2024 набрало законної сили, то з цього приводу, суд звертає увагу на необхідність дотримання принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється у гарантії остаточності та обов`язковості судових рішень і є складовою принципу правової визначеності та означає, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, повинно тлумачитися у світлі Преамбули до ЄКПЛ, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Держав. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає, серед іншого, що ухвалене судами остаточне рішення не може ставитися під сумнів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (постанова Великої Палати Верховного суду від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц).

Щодо іншої позовної вимоги, наведеної у прохальній частині позовної заяви, про повернення Акціонерному товариству грошових коштів, що були вилучені Виконавчою службою згідно Виконавчого листа №260/4131/23, виданого 25.06.2024 Закарпатським окружним адміністративним судом на підставі рішення від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, то суд зазначає, що гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

За загальними правилами процесуальних кодексів скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні. Тобто процесуальними кодексами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій та/чи бездіяльності державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку адміністративного судочинства.

Отже, у випадку, якщо позивач вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця у виконавчому провадженні №75446292 під час виконання виконавчого листа №260/4131/23 від 25.06.2024 Закарпатського окружного адміністративного суду (виданого на підставі рішення суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23), порушено його права, то Акціонерне товариство як сторона виконавчого провадження за дотримання порядку та строків оскарження вправі звернутися до адміністративного суду із скаргою з урахуванням приписів ст.381-1 КАС України, яка передбачає, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з ч.3 і 4 ст. 175 ГПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Частина 6 ст.175 ГПК України передбачає, що, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Дослідивши зміст позовної заяви та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про неправомірне застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність, які наведені у прохальній частині позовної заяви Акціонерного товариства до Фонду, свідчать про наявність публічно-правового спору, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, так як такий спір є між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, у яких Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю як суб`єкт владних повноважень повинно реалізувати (на думку Акціонерного товариства) свої владо-управлінські функції.

Отже, заявлені вимоги про неправомірне застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність та про повернення грошових коштів, вилучених державною виконавчою службою у ході примусового виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №260/4131/23, фактично спрямовані на перегляд судового рішення іншої юрисдикції, яке набрало законної сили, що є недопустимим у господарському судочинстві, оскільки правомірність рішень адміністративного суду та виконавчих дій, вчинених на їх виконання, підлягає перевірці виключно в порядку адміністративного судочинства, а отже, даний спір не підлягає вирішенню в судах господарської юрисдикції через порушення принципу підсудності, а тому позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Окремо суд звертає увагу, що такі ж висновки (які наведені в даній ухвалі) про відсутність фактичного спору про речове право між позивачем та відповідачем, а також про те, що позовна заява Акціонерного товариства до Фонду з подібними позовними вимогами відповідно до п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, були наведені Господарським судом Закарпатської області в ухвалі від 09.02.2026 у справі №907/109/26, згідно з якою відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до відповідача - Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання неправомірними і бездіяльними діянь відповідача, про зобов?язання вчинити дії, про визнання неправомірним рішення окружного адміністративного суду та про здійснення перевірки бухгалтерських документів на підприємстві.

Щодо цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно зі ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК).

Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст.13 цього Кодексу.

Частинами 2-5 ст.13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4). Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч.5).

Відповідно до частин 1 і 2 ст.2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

До основних засад (принципів) господарського судочинства, зокрема, належать верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ГПК).

Частиною 1 ст.4 ГПК передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.14 ГПК).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини 1, 5 ст.13 ГПК).

Відповідно до ст.15 ГПК суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно із положеннями частин 1-2 ст.43 ГПК учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч.3 ст.43 ГПК).

На підставі наведеного, керуючись ст.124, 125 Конституції України, ст.ст.2, 3,3, 4, 15, 20, 175 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою №15 від 24.02.2026 (зареєстрованою за вх.№02.3.1-05/224/26 від 24.02.2026) Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» (, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Гагаріна, будинок 42/1) до відповідача - Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (код ЄДРПОУ - 13592841, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Шандора Петефі, будинок 14, офіс 34) про неправомірне застосування адміністративно-господарських санкцій суб`єктом владних повноважень через його бездіяльність та про повернення грошових коштів, вилучених державною виконавчою службою у ході примусового виконання рішення адміністративного суду на підставі п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України, так як позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

2. Позовну заяву №15 від 24.02.2026 Акціонерного товариства «Видавництво «Закарпаття» Корпоративне підприємство АТ «ДАК «Укрвидавполіграфія» до відповідача - Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з усіма доданими до неї документами (зареєстровану за вх. № 02.3.1-05/224/26 від 24.02.2026) - повернути позивачу.

3. На підставі ст. 235 ГПК України ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду згідно ст. 256 ГПК України подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали). Ухвала може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду.

Ухвала складена та підписана 16.03.2026.

Суддя С.В. Сисин