ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 910/12716/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Погребняка В. Я.

за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.

за участю представників: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень» - Норова Г.О. та Шевчука І. В.; Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» - Навроцького Д. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025,

на додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025,

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025

у справі № 910/12716/24

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім»

про відкриття провадження у справі про банкрутство, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та їх розгляду

Щодо заяви по суті

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стужень» (далі - ТОВ «Стужень», кредитор) звернулося до Господарського суду міста Києва зі заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС Ексім» (далі - ТОВ «ДС Ексім», боржник) у зв`язку з наявністю у нього непогашеної заборгованості перед кредитором за договором поставки від 27.01.2021 № 27-01-21 у розмірі 15 631 778,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 відкрито провадження у справі № 910/12716/24 про банкрутство ТОВ «ДС Ексім»; визнано грошові вимоги кредитора до боржника у розмірі 14 799 514,61 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном ТОВ «ДС Ексім»; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Святецького Дмитра Вікторовича.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 апеляційну скаргу ТОВ «ДС Ексім» задоволено частково, ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі № 910/12716/24 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

За результатом нового розгляду заяви, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/12716/24 відмовлено ТОВ «Стужень» у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім»; заяву ALTALUSSE s.r.o. з грошовими вимогами до боржника на суму 28 475 843,60 грн та заяву ТОВ «Стужень» з додатковими грошовими вимогами до боржника у розмірі 6 985 498, 29 грн з доданими до них документами повернуто заявникам.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 апеляційну скаргу ТОВ «Стужень» залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/12716/24 - без змін.

Судові рішення мотивовані наявністю між сторонами спору про право у розумінні положень частини шостої статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство Боржника.

Щодо заяви про ухвалення додаткового судового рішення судом першої інстанції

25.08.2025 до місцевого господарського суду надійшло клопотання боржника про відшкодування судового збору шляхом стягнення з ТОВ «Стужень» на користь ТОВ «ДС Ексім» 45 420, 00 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у цій справі.

Додатковою ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025, клопотання ТОВ «ДС Ексім» про відшкодування судового збору задоволено; стягнуто з ТОВ «Стужень» на користь ТОВ «ДС Ексім» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 45420,00 грн.

Щодо заяви про ухвалення додаткового рішення судом апеляційної інстанції

17.11.2025 до суду апеляційної інстанції від ТОВ «Стужень» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій кредитор, покликаючись, зокрема, на приписи частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просив ухвалити додаткове рішення (додаткову постанову) у справі; здійснити розподіл судових витрат; покласти судові витрати заявника на боржника шляхом стягнення з ТОВ «ДС Ексім» на користь ТОВ «Стужень» судового збору у сумі 36 336 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 346 815,36 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 910/12716/24 відмовлено ТОВ «Стужень» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Зазначену ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував відсутністю підстав для відшкодування судових витрат на підставі частини дев`ятої статті 129 ГПК України, позаяк спір у цій справі між кредитором та боржником не вирішувався.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, кредитор (ТОВ «Стужень») подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, за змістом прохальної частини якої клопотав про:

- скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 у справі № 910/12716/24 з ухваленням нового рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім»;

- скасування додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 у справі № 910/12716/24 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні клопотання ТОВ «ДС Ексім» про відшкодування судового збору;

- скасування ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 910/12716/24 та прийняття нового додаткового рішення про розподіл судових витрат шляхом стягнення з ТОВ «ДС Ексім» на користь ТОВ «Стужень» судового збору в сумі 36 336,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 346 815,36 грн;

- покладення судових витрат у суді касаційної інстанції на боржника шляхом стягнення з ТОВ «ДС Ексім» на користь ТОВ «Стужень» судового збору в сумі 48 448,00 грн, та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 157 212,58 грн.

Касаційну скаргу кредитор мотивував підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, через застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, а саме:

- частини шостої статті 39 КУзПБ щодо наявності спору про право (постанови Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 910/16246/18, від 20.12.2021 у справі № 911/3185/20, від 20.07.2022 у справі № 904/6023/21, від 22.10.2025 у справі № 907/1086/24, від 14.08.2025 у справі № 910/1599/25, від 17.06.2025 у справі № 922/3865/24, від 10.08.2023, у справі № 918/246/23, від 02.08.2023, у справі № 910/4288/22, від 06.04.2023, у справі № 902/560/20);

- статті 266 Господарського кодексу України (далі - ГК України) щодо необов`язковості наявності специфікації при факті поставки товару (постанова Верховного Суду від 07.09.2023 у справі № 911/1171/22);

- частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» щодо необхідності надати документи, які підтверджують заборгованість, а формальні неточності у датах не нівелюють доказової сили документа (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 910/430/22);

- частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» стосовно того, що формальні недоліки у первинних документах не спростовують факту господарської операції (постанови Верховного Суду у справах від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 та від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17).

Окремо скаржник доводить, що неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій зазначених вище норм матеріального права та порушення процесуальних норм (під час розгляду по суті заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство) відповідно до пункту 1 частини другої статті 287, статті 311 ГПК України є достатніми підставами для скасування судових рішень, ухвалених за результатом розгляду заяв про розподіл судових витрат, та ухвалення нових рішень у цих частинах.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

Боржник (ТОВ «ДС Ексім») подав до касаційного суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ТОВ «Стужень» з викладених у відзиві підстав, оскаржені судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.

За змістом викладених у відзиві доводів боржник загалом стверджує про нерелевантність наведеної скаржником практики Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі та зазначає, що встановлені судами обставини у їх сукупності підтверджують відсутність у вимогах кредитора ознаки безспірності, що є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство.

Також заявляє суду, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції становить 20000,00 грн, а докази понесених витрат, зокрема й акт здачі-приймання наданих послуг, будуть надані у порядку, передбаченому частиною восьмою статті 129 ГПК України.

Касаційне провадження

03.12.2025 до касаційного суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Стужень».

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.12.2025 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/12716/24 визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Погребняк В. Я., Жуков С. В.

Ухвалою від 18.12.2025 Верховний Суд, серед іншого, залишив касаційну скаргу ТОВ «Стужень» без руху з підстав невідповідності її змісту вимогам процесуального закону, надав скаржнику строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 18.12.2025 до касаційного суду 29.12.2025 надійшла заява про усунення недоліків із касаційною скаргою в новій редакції.

Ухвалою Верховного Суду від 14.01.2026, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Стужень» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025, на додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025, на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 910/12716/24; призначено касаційну скаргу до розгляду на 11.02.2026 о 11:00.

Ухвалою Верховного Суду від 04.02.2026 задоволено заяву ТОВ «Стужень» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Судове засідання 11.02.2026 відбулось за участю представників скаржника - ТОВ «Стужень» (кредитор) та ТОВ «ДС Ексім» (боржник), які надали пояснення щодо суті вимог та доводів касаційної скарги.

Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

ТОВ «ДС Ексім» зареєстровано за адресою: 03179, м. Київ, вул. Котельникова Михайла, буд.87; ідентифікаційний код: 42868720.

27.01.2021 між ТОВ «Стужень» (постачальник) та ТОВ «ДС Ексім» (покупець) був укладений договір поставки № 27-01-21 (далі - Договір поставки), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари.

На виконання зазначеного Договору за фактом поставки окремих партій товару у вигляді електротоварів (освітлювальних приладів) у період з 29.02.2021 по 19.04.2021 постачальником були складені та надані покупцю видаткові накладні, які були підписані покупцем.

Кредитор стверджував, що у період з 02.03.2021 по 04.01.2022 покупець майже щомісячно здійснював часткові оплати за поставлений товар на поточний рахунок постачальника, що підтверджується відповідними банківськими виписками. Втім, у зв`язку із неповним виконанням покупцем своїх зобов`язань за Договором поставки зі сплати коштів за поставлений товар, в покупця утворилася заборгованість перед постачальником, яка, на переконання кредитора, становить 14 799 514,61 грн та станом на час розгляду заяви боржником не погашена.

У цьому зв`язку, зважаючи на неспроможність боржника погасити свої грошові зобов`язання перед ТОВ «Стужень», кредитор звернувся до суду із заявою про ініціювання провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім».

Натомість, у відзиві боржник заперечував щодо відкриття провадження у справі про банкрутство та зазначав, що ТОВ «Стужень» не надало жодних документів на підтвердження доставки товару покупцю та його транспортного перевезення, а також що реальної поставки товару не було, оскільки ТОВ «Стужень» не має жодного складу за адресою: Київська обл., с. Бузова, вул. Дніпровська, буд. 28б. Крім того, боржник стверджував, що кредитор не надав товарно-транспортної документації на підтвердження транспортного перевезення товару, а видаткові накладні не містять усіх обов`язкових реквізитів.

Надавши оцінку наданих сторонами до матеріалів справи доказам, суди встановили, що згідно умов укладеного між сторонами Договору поставки, зокрема, пунктів 1.1, 4.1 та 4.2 в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари (надалі іменується «товар»). Найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), сторони визначають у специфікації, що є додатком № 1 до цього договору.

Загальна сума договору складає 19 396 807 грн. 68 коп.

Покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у Специфікації. Оплата товарів покупцем здійснюється за загальною ціною товару шляхом переказу відповідних грошових коштів на поточний рахунок постачальника частковими платежами, у сумах, узгоджених сторонами, але в будь-якому випадку остаточний розрахунок по договору має бути здійснено не пізніше 31.12.2022.

Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (пункт 8.5 Договору поставки).

Натомість, суди встановили, що до заяви кредитора не було додано додаток № 1 до основного договору, який є його невід`ємною частиною, та визначає деталізовані характеристики товару, що мав поставлятися в межах основного договору. Не було додано цей додаток № 1 кредитором й після отримання відзиву боржника на заяву кредитора.

Так, за змістом основного договору неможливо встановити, який саме товар, якої кількості, з якими характеристиками та за якою ціною кредитор зобов`язувався поставити боржнику, тоді як умови пункту 1.1 Договору поставки визначають Специфікацію обов`язковою частиною цього Договору, що безпосередньо визначає його предмет та ціну кожної окремої одиниці товару.

У поданому відзиві ТОВ «ДС Ексім» посилався на те, що, видаткові накладні, надані кредитором містять істотні недоліки, а саме: відсутня інформація (ПІБ, посада) про особу, яка, ніби то, підписувала видаткові накладні від імені ТОВ «ДС Ексім», що унеможливлює висновок про приналежність зазначеного підпису конкретній особі - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ).

Щодо цього боржник доводив, що директор ТОВ «ДС Ексім» ОСОБА_1 не підписував особисто пред`явлені кредитором видаткові накладні, що підтверджується, зокрема, заявою свідка - ОСОБА_1 від 09.11.2024.

На підтвердження зазначених обставин було спрямовано адвокатський запит № 60/А.З. від 06.11.2024 (додано до відзиву) до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби та повідомлено суд про подання додаткових доказів по даному факту.

Так, листом від 08.11.2024 № 19 - 78027/18/24 - Вих. ГЦОСІ ДПС України (додано до клопотання від 28.11.2024) у відповідь на адвокатський запит № 60/А.З. від 06.11.2024 підтверджується, що ОСОБА_1 (паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 ) виїхав з території України 04.03.2021 о 16:33 на автомобілі д.н.з. НОМЕР_2 через пункт пропуску Грушів (прикордонний пункт Грушів - Будомєж - пункт пропуску через польсько-український кордон), після чого в`їзд до України здійснив 25.03.2021 о 14:48 на автомобілі д.н.з. НОМЕР_2 через пункт пропуску Краківець (прикордонний пункт Краківець - Корчова - пункт пропуску через польсько-український кордон).

Також банківською випискою ОСОБА_1 за 25.03.2021 (додано до клопотання від 28.11.2024) підтверджується, що 25.03.2021 о 19:11 ОСОБА_1 здійснив придбання пального на АЗС в селі Улашанівка Пулинського району Житомирської області по напрямку руху автошляхом Е40 до міста Києва, а також, о 20:24 в селі Калинівка Бучанського району Київської області, тобто, ще за 60 км до міста Києва.

З наведеного, суди встановили, що ОСОБА_1 фізично не міг отримувати товари загальною вартістю 2 789 622,18 грн від ТОВ «Стужень» згідно з дев`ятьма видатковими накладними від 25.03.2021, що додані до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, у зв`язку з перебуванням ним за територією країни.

Крім того, суди з`ясували, що за твердженнями кредитора спірний товар поставлявся та фізично знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки приміщення площею 104,00 кв.м. за вказаною адресою було передано ОСОБА_1 в орендне користування ТОВ «Стужень» на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 311220 від 31.12.2020.

Натомість, боржник заперечував доставку вказаного товару йому за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за зазначеною адресою розташований об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок загальною площею 284,7м2, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування будинку № 4670 від 16.12.2011, що підтверджується інформаційною довідкою №402431511 від 05.11.2024 (додано до відзиву); вказаний житловий будинок не є об`єктом, через який можливе провадження господарської діяльності ТОВ «Стужень».

Додатково боржник покликався на те, що свідок - ОСОБА_1 стверджував, що в будинку в селі Бузова в період з 01.01.2020-01.10.2021 він фактично безперервно проживав разом зі своїм рідним братом ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У запереченнях від 20.01.2025 боржник повідомив, що додаткові свідчення будуть подані у формі заяви свідка ОСОБА_2 у порядку статті 88 ГПК України. Подати таку заяву одночасно із цими запереченнями було неможливо, у зв`язку з проживанням вказаної особи за межами України, а саме в Словаччині в місті Братислава, через що посвідчення заяви свідки та її направлення до України потребує тривалого часу.

Так, заявою свідка ОСОБА_2 від 28.01.2025 стверджується, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належав рідному братові ОСОБА_1 , який є засновником та директором ТОВ «ДС Ексім». У зазначеному будинку в період з 01.01.2020-01.10.2021 свідок фактично безперервно проживав разом зі своїм рідним братом ОСОБА_1 . У зазначений період ТОВ «Стужень» не здійснювало жодних поставок жодних господарських товарів, ні приладів освітлення, ні будь яких інших товарів за вказаною вище адресою.

Суди також встановили, що в матеріалах справи наявні долучені боржником до відзиву платіжні інструкції про здійснені ним платежі на рахунок кредитора у період з 02.03.2021 по 06.02.2023, згідно з якими боржник як покупець за Договором поставки здійснював часткові оплати за поставлений товар на поточний рахунок кредитора як постачальника. Всього, за даними боржника, ним було частково сплачено за поставлений згідно Договору поставки товар на суму 813 000 грн.

При цьому суди з`ясували, що в матеріалах справи відсутня вимога ТОВ «Стужень» до ТОВ «ДС Ексім» про сплату заборгованості за Договором поставки.

Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі позивача доводи в межах підстав оскарження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, Верховний Суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень з огляду на таке.

Об`єктом касаційного перегляду у цій справі є судові рішення, ухвалені судами попередніх інстанцій за результатом розгляду заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника та заяв сторін про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

За змістом наведених у статті 1 КУзПБ термінів, що вживаються для цілей цього Кодексу:

грошовим зобов`язанням (боргом) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України;

боржником, серед іншого, є юридична особа, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав;

кредитором, серед іншого, є юридична особа, яка має підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 8 КУзПБ право на звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство мають боржник, кредитор.

Стаття 34 КУзПБ унормовує, зокрема, порядок звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, зміст такої заяви та перелік додатків до неї.

Порядок відкриття провадження у справі про банкрутство регламентований статтею 39 КУзПБ, згідно абзацу першого частини першої якої перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною шостою статті 39 КУзПБ унормовано, що господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження; вимоги кредитора (кредиторів) задоволені боржником у повному обсязі до підготовчого засідання суду; заяву подано про порушення справи про банкрутство оптового постачальника електричної енергії.

Системний аналіз статей 1, 8, 34, 39 КУзПБ свідчить, що завданням підготовчого засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство є перевірка обґрунтованості вимог ініціюючого кредитора на предмет: 1) наявності між заявником і боржником грошового зобов`язання (у розумінні визначеного частиною першою статті 1 КУзПБ терміну); 2) встановлення наявності / відсутності спору про право; 3) встановлення обставин задоволення таких вимог до проведення підготовчого засідання у справі; 4) пред`явлення таких вимог до суб`єкта господарювання - оптового постачальника електричної енергії.

Наявність боргу при ініціюванні справи про банкрутство підтверджується доказами у відповідному обсязі та у порядку, передбаченому статтями 74, 76-77 ГПК України, виходячи із правової природи правовідносин, які виникли між боржником та його кредитором.

Водночас у питанні застосування приписів частини шостої статті 39 КУзПБ Верховний Суд сформулював низку правових висновків, що полягають у такому.

З огляду на важливі правові наслідки відкриття провадження у справі про банкрутство, які, крім заявника та боржника, стосуються невизначеного кола осіб - потенційних кредиторів боржника, ухваленню відповідного рішення суду має передувати системний аналіз обставин, пов`язаних із правовідносинами, з посиланням на які заявник обґрунтовує свої вимоги до боржника на підставі поданих доказів. Лише після з`ясування та перевірки таких обставин суд може встановити обґрунтованість вимог кредитора до боржника, а також наявність чи відсутність спору про право у цих правовідносинах, як передумови для відкриття провадження у справі (висновок Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2042/20).

Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження на предмет існування спору (висновок Верховного Суду у постанові від 15.10.2020 у справі №922/1174/20).

Відсутність спору про право, в розрізі процедури банкрутства, полягає у відсутності неоднозначності у частині вирішення питань щодо сторін зобов`язання, суті (предмету) зобов`язання, підстави виникнення зобов`язання, суми зобов`язання та структури заборгованості, а також строку виконання зобов`язання тощо (висновок Верховного Суду у постанові від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20).

Заперечення боржника щодо вимог заявника у вигляді позову, предметом якого є оспорення боржником обставин, на яких ґрунтуються вимоги кредитора, який подано до суду до подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство беззаперечно свідчить про наявність спору про право, у розумінні положень частини шостої статті 39 КУзПБ (висновок Верховного Суду у постанові від 16.09.2020 у справі № 911/593/20).

Тобто, задля уникнення зловживання боржником своїми правами і створення спору заради спору, спрямованого на ухилення від відкриття провадження у справі про банкрутство, необхідною умовою оспорення в судовому порядку вимог ініціюючого кредитора є те, що таке оспорення має відбуватись до подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство (висновок Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі №916/1101/21).

Водночас правова категорія «спір про право», яку з`ясовує суд у підготовчому засіданні перед відкриттям провадження у справі про банкрутство, може бути виражена як в процесуальній формі, про що свідчать судові акти, так і матеріально-правовій формі, що підтверджується юридичними фактами, які дозволяють зробити обґрунтований висновок про наявність суперечностей (розбіжностей) у складі вимог кредитора, а відтак відсутності можливості, на цій стадії судового провадження, встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника (висновок Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2042/20).

З огляду на викладене, колегія суддів враховує сталу та послідовну практику Верховного Суду щодо застосування статті 39 КУзПБ, згідно якої встановлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.

При цьому наявність спору про право, згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду, може бути виражена не лише у процесуальній формі (наявність позову, який поданий до ініціювання кредитором справи про банкрутство та предметом якого є оспорення боржником обставин, на яких ґрунтуються вимоги цього кредитора), а й в матеріально-правовій (відсутність можливості встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника).

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що заява ТОВ «Стужень» про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім» обґрунтована неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за Договором поставки в частині оплати вартості отриманого товару.

Тобто відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання став Договір поставки.

Втім, відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «Стужень» про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний господарський суд, керувався наявністю між сторонами спору про право, який може бути вирішений господарським судом виключно у позовному провадженні, а не у підготовчому засіданні у справі про банкрутство.

Верховний Суд погоджується з обґрунтованістю зазначеної позиції попередніх судових інстанцій, з огляду на таке.

З наданих сторонами доказів та пояснень судами встановлено, що кредитором заявлено грошові вимоги до боржника у сумі 14 799 514,61 грн простроченої заборгованості за поставлений товар за Договором поставки, однак:

- за умовами зазначеного Договору остаточний розрахунок мав бути здійсненим не пізніше 31.12.2022, тоді як в матеріалах справи відсутня вимога ТОВ «Стужень» до ТОВ «ДС Ексім» про сплату заборгованості за цим правочином;

- кредитором не надано Специфікації на поставку товару - додатку № 1 до Договору поставки, який (додаток) за умовами цього Договору є його невід`ємною частиною та визначає деталізовані характеристики товару, що мав поставлятися в межах основного договору. Означені обставини позбавили судів попередніх інстанцій можливості встановити інформацію про істотні умови поставки, зокрема про зміст поняття «товар» та його узгоджену ціну в межах основного договору;

- заявою свідка - ОСОБА_1 від 09.11.2024 підтверджено доводи боржника про те, що директор ТОВ «ДС Ексім» ОСОБА_1 не підписував особисто пред`явлені кредитором видаткові накладні;

- наданим на адвокатський запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби листом від 08.11.2024 № 19- 78027/18/24-Вих. та банківською випискою ОСОБА_1 за 25.03.2021 підтверджується неможливість фізичного отримання ОСОБА_1 товарів загальною вартістю 2 789 622,18 грн від ТОВ «Стужень» згідно з дев`ятьма наданими кредитором видатковими накладними від 25.03.2021;

- боржник заперечував доставку йому товару за вказаною кредитором адресою, за якою розташований об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок, належний на праві власності ОСОБА_1 .

З огляду на встановлені обставини, попередні судові інстанції правильно керувалися тим, що між сторонами існує неоднозначність у частині вирішення питань, зокрема, щодо суті (предмету) зобов`язання за Договором поставки та обсягу отриманого товару.

Відтак зважаючи на встановлені обставини та наведені вище правові висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що відсутність можливості встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника є матеріально правовою формою вираження наявності спору про право у розумінні положень абзацу першого частини шостої статті 39 КУзПБ, що є самостійною підставою для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім».

Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують та фактично зводяться до незгоди з наданою господарськими судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи та спонукання Верховного Суду до переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Водночас у цій справі суди всебічно, повно і об`єктивно з`ясували всі обставини, які мали значення для правильного розгляду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, адже оцінка аргументів учасників справи та наданих ними доказів була здійснена судами з дотриманням приписів статей 86, 269 ГПК України.

Аргументи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у наведеній у скарзі низці постанов, не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, оскільки відмінність застосування норм частини шостої статті 39 КУзПБ у вказаних постановах та у цій справі зумовлена іншими встановленими судами фактичними обставинами справ та оціненими доказами, в залежності від яких й прийнято судові рішення.

Крім того, на відміну від решти інших наведених скаржником правових позицій у справах позовного провадження, у цій справі предметом судового розгляду є заява про відкриття провадження у справі про банкрутство.

У цьому зв`язку скаржнику варто врахувати, що наявний між кредитором та боржником спір повинен розглядатися та вирішуватися господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, а не у підготовчому засіданні у справі про банкрутство.

Наряду з викладеним Верховний Суд зауважує, що після вирішення у судовому порядку відповідного спору, ініціюючий кредитор (ТОВ «Стужень») не позбавлений можливості повторно звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ДС Ексім», що узгоджується з нормами частини сьомої статті 39 КУзПБ.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та предмету судового розгляду, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання кредитора у касаційній скарзі.

Порушень норм процесуального права, які є підставами для обов`язкового скасування оскаржених судових рішень, колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено.

Дійшовши в цілому зазначених вище висновків, Верховний Суд констатує, що оскаржені судові рішення у цій справі, ухвалені за результатом розгляду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, є законними та обґрунтованими, а протилежні доводи скаржника - безпідставними.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ТОВ «Стужень» у цій частині та скасування зазначених судових рішень, у Верховного Суду відсутні й правові підстави для скасування додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 15.09.2025, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 та якою обґрунтовано стягнуто з кредитора на користь боржника сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги.

Також з огляду на те, що постановами Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 апеляційні скарги ТОВ «Стужень» було залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 та додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 у цій справі - без змін, то у апеляційного суду відсутніми були й правові підстави для задоволення заяви ТОВ «Стужень» про ухвалення додаткового судового рішення (постанови).

Наведене є свідченням законності й обґрунтованості ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025, постановленої у цій справі за результатом розгляду заяви ТОВ «Стужень» про ухвалення додаткового рішення.

Зважаючи на викладене в цілому, оскаржені судові рішення у цій справі ухвалені у відповідності до норм чинного законодавства, тому доводи скаржника про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права підлягають відхиленню з підстав необґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши у касаційному порядку в межах доводів та вимог касаційної скарги оскаржуване судове рішення, Верховний Суд не встановив порушення та невірного застосування норм права, на які посилався скаржник.

На підставі викладеного та беручи до уваги межі перегляду справи судом касаційної інстанції в порядку статті 300 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача та необхідність залишення оскаржених судових рішень у цій справі без змін.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стужень» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 у справі №910/12716/24 залишити без змін.

3. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 у справі №910/12716/24 залишити без змін.

4. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у справі № 910/12716/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Огороднік

Судді С. В. Жуков

В. Я. Погребняк