ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 рокум. ОдесаСправа № 915/313/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Савицького Я.Ф., Богацької Н.С.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 року, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якого складено 03.10.2025, в м. Миколаєві

у справі: №915/313/25

за позовом: заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва

в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю Євротехцентр;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1

про: усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна в частині, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ

В лютому 2025 року керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міськради звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ТОВ «Євротехцентр», ТОВ «МК-Трейд», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , з такими вимогами:

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», №1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по АДРЕСА_1 , зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54247400 від 22.03.2024);

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ «МК-Трейд» повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міськради земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

В подальшому 25.04.2025 від прокурора до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій прокурор просив суд:

- витребувати на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від ТОВ «МК-Трейд» земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м.Миколаєві.

Обґрунтовуючи позов, прокурор зазначає, що Миколаївська міська рада незаконно передала у приватну власність земельну ділянку для житлового будівництва, оскільки остання розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг (на відстані від 34 до 75 метрів від урізу води). Такі дії органу місцевого самоврядування прямо суперечать вимогам статей 59 61 ЗК України та статей 88 89 ВК України, які забороняють передачу земель водного фонду у приватну власність. За відсутності затвердженого проєкту землеустрою щодо встановлення меж смуги, її розмір мав визначатися на підставі нормативних приписів закону, що не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення.

З огляду на незаконність первинного відведення землі, прокурор стверджує про недійсність свідоцтва про право власності фізичної особи та відсутність у нього правомочностей на розпорядження майном. Це зумовлює недійсність подальшого договору купівлі-продажу з ТОВ «Євротехцентр» та незаконність внесення ділянки до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд». Оскільки право власності на землю водного фонду не могло виникнути у відповідачів у законний спосіб, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради на підставі статей 203, 215, 328 та 388 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 у справі №915/313/25 позовні вимоги задоволено; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров.Прикордонному третьому, 19 у м.Миколаєві Миколаївської області. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд на користь Миколаївської обласної прокуратури 2422,40 грн судового збору.

Суд установив, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0022 повністю розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг (великої річки загальнодержавного значення), що підтверджується даними органів влади, геопросторовими матеріалами та містобудівною і землевпорядною документацією. Така ділянка належить до земель водного фонду та земель загального користування, не могла передаватися у приватну власність і не підлягала зміні цільового призначення для житлової забудови. Рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 прийнято з порушенням вимог земельного, водного, природоохоронного та містобудівного законодавства, без обов`язкових погоджень, унаслідок чого є незаконним. Оскільки ОСОБА_1 не набув право власності на спірну ділянку на законних підставах, подальші правочини щодо її відчуження, у тому числі договір купівлі-продажу та внесення ділянки до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», є недійсними.

Враховуючи законодавчі зміни, внесені Законом № 4292-ІХ від 12.03.2025 до ст. 391 ЦК України, суд вважає, що вимоги прокурора про скасування рішень міськради та визнання правочинів недійсними є неефективними способами захисту, оскільки ці акти вже вичерпали свою дію. Єдиним належним способом поновлення прав територіальної громади у даному випадку є витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (віндикація) на підставі статей 387, 388 ЦК України. Такий спосіб захисту автоматично припиняє право власності останнього набувача та дозволяє повернути майно у розпорядження законного власника.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд, в якій останнє просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 у справі №915/313/25 та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:

- прокурором пред`явлено позов, позивачем за яким є орган місцевого самоврядування, який за доводами прокурора сам порушив закон та передав земельну ділянку водного фонду в приватну власність фізичної особи. Зазначене суперечить принципу розумності, оскільки вимога про захист інтересів територіальної громади м. Миколаєва пред`явлена і в інтересах органу, який за позицією прокурора сам порушив закон, а саме Миколаївської міської ради, яка має бути відповідачем, а не позивачем. Не пред`явлення позовних вимог до Миколаївської міської ради, яка на думку прокурора з порушенням закону передала у приватну власність земельну ділянку водного фонду та не залучення Миколаївської міської ради співвідповідачем у справі є підставою до відмови в позові, незалежно від обґрунтованості чи не обґрунтованості позовних вимог по суті;

- наявні у справі докази підтверджують факт, що спірна земельна ділянка вільна від забудови та її відстань від урізу води річки Південний Буг, у той же час, прокурором не надано жодного доказу, який би описував містобудівну ситуацію місця розташування спірної земельної ділянки та її знаходження/не знаходження в існуючому масиві міської забудови. Таким чином, ствердження прокурора про знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі є хибними внаслідок невірного застосування норм матеріального права та не підтвердження такого факту належними та допустимими доказами;

- прокурором не доведено належним чином знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги на території населеного пункту, отже, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції, що в силу явних зовнішніх ознак відповідач міг беззаперечно дійти висновку про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду в межах прибережної захисної смуги, адже, на території населеного пункту межі такої смуги не є очевидними. Отже, оскільки недобросовісність відповідача є недоведеною, до спірних правовідносин може бути застосовано положення ст. 388 ЦК України, в чинній редакції, зокрема, преклюзивний строк витребування встановлений ч. 3 ст. 388 ЦК України;

- при розгляді справи №915/313/25, після прийняття судом першої інстанції до розгляду заяви прокурора про зміну предмета спору на вимогу про витребування земельної ділянки, судом не було залишено позовну заяву без руху з мето надання позивачу строку для надання суду документів, що підтверджують оціночну вартість спірної земельної ділянки, яка зокрема, необхідна для вірного обчислення суми судового збору та доказу внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

- в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. У справі, що розглядається, датою передачі першому набувачеві Чудуку В.О. нерухомого майна спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. 3 Прикордонному, 19 у м. Миколаєві, є дата прийняття Миколаївською міською радою, яка у цій справі є позивачем, рішення від 16.09.2014 № 43/40, а державна реєстрація права власності за третьою особою відбулась 03.10.2014. Отже, у справі, що розглядається строк позовної давності почав свій перебіг з 03.10.2014, а позов було подано в лютому 2025, тобто, більше ніж через 10 років.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить відмовити у її задоволенні, зазначаючи, що вимог до Миколаївської міської ради у цій справі не заявлено, а отже відсутні процесуальні підстави визначати її відповідачем. Навпаки, за результатами розгляду справи саме міська рада від імені територіальної громади має отримати спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим вона правомірно визначена позивачем з дотриманням норм процесуального права.

Заперечуючи доводи відповідача, прокурор обґрунтовує, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі річки Південний Буг - великої річки загальнодержавного значення, для якої законодавством встановлено прибережну захисну смугу шириною 100 метрів. Генеральний план м. Миколаєва, чинний як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час, не змінює визначених законом меж прибережної захисної смуги, що підтверджується матеріалами справи та інформацією уповноважених органів.

Прокурор зазначає, що спірна ділянка фактично накладається на прибережну захисну смугу, що підтверджено геопросторовими даними, матеріалами містобудівного кадастру, листами міської ради та регіонального офісу водних ресурсів, а також тим, що у рішенні міської ради прямо зазначено обмеження у використанні земельної ділянки як водоохоронної зони. Відстань від урізу води до меж ділянки становить від 34 до 75 метрів.

За таких обставин набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку прямо заборонено законом, як і її використання для житлової забудови. Відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б спростовували належність ділянки до прибережної захисної смуги річки Південний Буг.

Також прокурор зазначає, що первісно було подано негаторний позов, до якого строки позовної давності не застосовуються, а з урахуванням набрання чинності Законом України від 12.03.2025 змінено предмет позову на віндикаційний як єдино можливий спосіб захисту порушених інтересів держави відповідно до статті 387 ЦК України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено справу до розгляду на 27.01.2026 о 14:00 та в подальшому розгляд справи №915/313/25 відкладено на 10.03.2026 о 14:30.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, пунктами 16, 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради №43/40 від 16.09.2014 затверджено проєкт землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 (під одно - та двоповерховою житловою забудовою), у тому числі 1000 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності з віднесенням до земель житлової забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

За інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 03.10.2014 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

06.10.2014 ОСОБА_1 видано свідоцтво за індексним №27729305 про право власності на спірну земельну ділянку.

15.10.2014 ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку ТОВ Євротехцентр за договором купівлі-продажу №1619.

За інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 15.10.2014 право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ТОВ Євротехцентр.

В свою чергу, ТОВ Євротехцентр за актом приймання-передачі №1 від 19.03.2024 внесло спірну земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ МК-Трейд.

За інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 22.03.2024 право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ТОВ МК-Трейд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначив, що рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014, яким спірну земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва, прийнято з порушенням вимог земельного та водного законодавства, оскільки зазначена ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг. На підтвердження цього прокурор посилається на дані Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради, відповідно до яких відстань від урізу води до меж ділянки становить від 34 до 75 метрів, що, на його думку, свідчить про її розташування в межах прибережної захисної смуги. При цьому прокурор вказує, що при прийнятті рішення міська рада не врахувала вимоги ст.ст. 59, 60, 61, 83, 186-1 Земельного кодексу України та ст.ст. 88, 89 Водного кодексу України.

Також прокурор зазначає, що за відсутності проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги орган місцевого самоврядування мав керуватися нормативними розмірами таких смуг, визначеними ст. 88 Водного кодексу України та постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486. На його думку, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а тому не могла бути передана з комунальної у приватну власність, у зв`язку з чим свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним.

У зв`язку з цим прокурор вважає, що ОСОБА_1 не набув право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах у розумінні ст. 328 ЦК України та не мав права розпоряджатися нею.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», № 1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :01:033:0022 по АДРЕСА_1 , зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення цієї ділянки, яка знаходиться у прибережній захисній смузі р. Південний Буг, у власність територіальної громади міста Миколаєва.

При цьому як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2025 прокурор звернувся із заявою про зміну предмета позову, згідно якої просив прийняти до провадження у справі №915/313/25 заяву про зміну предмету позову та розглянути наступні позовні вимоги:

« 1. Витребувати на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄРДПОУ 26565573) від ТОВ «МК-Трейд» () земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Трейд» () на користь Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340) сплачений судовий збір за подачу позову».

Необхідність зміни предмета позову прокурор обґрунтував набранням чинності 09.04.2025 Законом України №4292-ІХ, яким внесено зміни до ст.391 ЦК України та визначено, що у випадках відчуження майна органами державної влади чи місцевого самоврядування спори щодо такого майна мають вирішуватися за правилами статей 387 388 ЦК України.

У зв`язку з цим прокурор вказав на необхідність застосування віндикаційного способу захисту витребування майна з чужого незаконного володіння.

Прокурор зазначив, що підстави позову залишаються незмінними і полягають у незаконному відведенні земельної ділянки прибережної захисної смуги річки Південний Буг. Водночас зміна предмета позову зумовлена необхідністю застосування ефективного способу захисту, який відповідає характеру порушення права, що узгоджується з положеннями ст.16 ЦК України, ст.46 ГПК України та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зміни позовних вимог і самостійної правової кваліфікації судом спірних правовідносин.

Крім того, прокурор вказав, що ТОВ «Євротехцентр» та ТОВ «МК-Трейд» не можуть вважатися добросовісними набувачами спірної земельної ділянки, оскільки за її розташуванням та відкритими даними містобудівного кадастру могли знати про перебування ділянки у прибережній захисній смузі.

Враховуючи викладене та зміни у законодавстві щодо належного способу захисту порушених інтересів держави у правовідносинах, де органом державної влади або органом місцевого самоврядування, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, що відбулася вже після пред`явлення прокурором позову у справі №915/313/25, наявні підстави для зміни предмету позову у цій справі шляхом:

- вилучення позовної вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», № 1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві, зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- заміни позовної вимоги щодо зобов`язання ТОВ «МК-Трейд» () повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄРДПОУ 26565573) земельну ділянку площею 1000 кв.м. кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві на вимогу: «витребувати на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄРДПОУ 26565573) від ТОВ «МК-Трейд» () земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві».

Враховуючи, що відповідно до приписів ч.3 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання прокурор скористався своїм правом змінити предмет позову шляхом подання письмової заяви, судом першої інстанції розглядалися позовні вимоги, викладені в заяві про зміну предмета позову від 25.04.2025.

Щодо підстав представництва прокуратурою інтересів держави в особі Миколаївської міськради.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частини 3, 5 ст. 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У положеннях ч. 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У випадку коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган.

Разом з тим згідно з ч. 4 ст. 23 Закону Про прокуратуру наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Ради, прокурор у позовній заяві зазначав, що перебування спірної земельної ділянки водного фонду у незаконному володінні ТОВ МК-Трейд завдає шкоди визначеній містобудівними документаціями територіальній системі рекреаційних, природних і водозахисних об`єктів, а також порушується гарантоване законодавством право громадян на доступ і використання територій загального користування, узбережжя річки Південний Буг, безпечне для життя і здоров`я довкілля.

За таких обставин, прокурор вважав, що суспільним, публічним інтересом його звернення до суду з вимогою про повернення спірної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконного набуття у приватну власність землі прибережної захисної смуги річки Південний Буг, тобто захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу.

Згідно з частинам 3, 5 статті 16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частин 1, 5 статті 60 вказаного Закону територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації.

Частиною 8 ст. 60 вказаного Закону визначено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Прокурор зазначив, що Миколаївська міськрада, як повноважний представник територіальної громади міста Миколаєва, має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірної земельної ділянки, однак заходів до усунення порушень законодавства дотепер нею не вжито.

Так, матеріали справи свідчать, що 06.02.2025 прокуратурою скеровано запит до Миколаївської міськради. У вказаному запиті прокурором зазначено про порушення законодавства при відведенні спірної ділянки водного фонду під забудову житловим будинком та реєстрації права власності на неї. Миколаївська міськрада як власник та розпорядник земель водного фонду, враховуючи особливу цінність вказаних земель, повинна була вжити заходів до усунення порушень законодавства, зокрема шляхом пред`явлення позовної заяви.

24.02.2025 Миколаївською міськрадою надано відповідь про те, що позови щодо вказаної ділянки не пред`являлись та не заплановані до пред`явлення, у зв`язку із відсутністю відповідного доручення міського голови, звернень виконавчих органів міської ради або комунальних підприємств.

Таким чином, достовірно знаючи про незаконне відведення земель водного фонду, які обмежені в оборотоздатності, Миколаївська міська рада мала повноваження звернутися з відповідним позовом на захист інтересів громади, проте дотепер цього не зробила.

Викладене вказує на усвідомлену пасивну поведінку органу місцевого самоврядування та свідчить про нездійснення ним захисту інтересів територіальної громади міста Миколаєва.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у даній справі, як державного, так і суспільного інтересу, що вимагає представництва прокурором інтересів територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міськради.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави в особі Ради і дотримано передбачений ст. 23 Закону України Про прокуратуру порядок реалізації такого захисту, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи скаржника в цій частині.

Доводи скаржника про те, що позов пред`явлено в інтересах Миколаївської міської ради, яка, за твердженням прокурора, сама допустила порушення закону під час передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, у зв`язку з чим така рада повинна виступати відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

У даному випадку предметом спору є захист прав територіальної громади міста Миколаєва як власника земельної ділянки, а Миколаївська міська рада виступає представницьким органом цієї громади, уповноваженим здійснювати від її імені права власника на землю. У межах цієї справи не заявлено вимог щодо оскарження її рішень чи визнання їх протиправними, а вирішується питання про усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою. Навпаки, у разі задоволення позову саме територіальна громада в особі Миколаївської міської ради набуває можливість реалізувати права власника щодо спірної земельної ділянки, що свідчить про правомірність визначення її позивачем у справі.

Щодо аргументів скаржника, що 09.04.2025 набрав чинності Закон № 4292-ІХ, яким доповнено ст. 164 ГПК України, однак при розгляді даної справи, після прийняття судом до розгляду заяви прокурора про зміну предмета спору на вимогу про витребування земельної ділянки, судом не було залишено позовну заяву без руху з метою надання строку для надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, 09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-ІХ від 12.03.2025

Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача, яким, зокрема, внесено зміни до статей 164, 174, 238 ГПК України, а також до статей 388, 390, 391 ЦК України, що передбачають нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі, - обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.

Статтю 164 ГПК України доповнено частиною 6 такого змісту:

У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Частину 2 ст. 174 ГПК України доповнено абз.3 такого змісту:

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму.

Крім того, Законом № 4292-ІХ також доповнено ст. 390 ЦК України частиною 5 наступного змісту:

5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України Про приватизацію державного житлового фонду.

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Колегія суддів зазначає, що з системного аналізу вказаних норм убачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.

При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.

Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Так, компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.

З матеріалів цієї справи вбачається, що позовна заява подана прокурором до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, а тому, остання і не могла містити доказів внесення визначеної експертно-грошовою оцінкою вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду.

Більш того, поданий прокурором позов є негаторним, а не віндикаційним.

25.04.2025 прокурором подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд замінити вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку (негаторний позов) на вимогу про витребування земельної ділянки (віндикаційний позов).

Водночас, колегія суддів зазначає, що із системного аналізу вищевказаних норм Закону №4292-ІХ випливає, що внесення визначеної експертно-грошовою оцінкою вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду є умовою ухвалення рішення по суті саме у справах про витребування від добросовісного набувача і не встановлює універсальної процесуальної умови прийняття позовної заяви та відкриття провадження у будь-якому віндикаційному позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

При цьому у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі ст. 387 ЦК України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним).

Натомість, у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі ч. 5 ст. 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 14.01.2026 у справі №354/160/25, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, від 19.11.2025 у справі № 523/14914/24.

Позиція прокурора у спірних правовідносинах зводяться до того, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади внаслідок неправомірних і недобросовісних дій її набувачів, зокрема і ТОВ МК-Трейд.

Тобто у цій справі (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) прокурор звернувся з вимогою про витребування майна у ТОВ МК-Трейд саме як у недобросовісного набувача.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21 зазначив, що оскільки прокурор пред`явив позов про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача (останнього набувача), то приписи ч. 5 ст. 390 ЦК України, ч. 6 ст. 164, ч. 4 ст. 174 ГПК України у такому випадку не підлягають застосуванню.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що як при поданні позову, так і при поданні заяви про зміну предмета позову, у прокурора був відсутній обов`язок надавати документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна (експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки).

Щодо суті спору.

Законність/незаконність рішення Ради, відповідно законність/незаконність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло саме на момент прийняття такого рішення.

Відповідно до п. є) ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній станом на момент прийняття Радою рішення від 16.09.2014 № 43/40) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких - землі водного фонду.

Частиною першою ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 статті 3 Водного кодексу України (тут і далі також в редакції, чинній станом на момент прийняття Радою рішення від 16.09.2014 № 43/40) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Згідно з п.п. а), б) ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (ч. 2 ст. 58 Земельного кодексу України).

Відповідно до наведеного у ст. 1 Водного кодексу України визначення, прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Частино першою ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (п. в) ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України).

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 88 Водного кодексу України та абз. 2 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173.

За змістом положень ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Статтею ст. 88 Водного кодексу України визначено, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України (п. ґ ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України).

Частина друга ст. 59 Земельного кодексу України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у Земельному кодексі України немає.

Прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню.

Містобудівним документом, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009.

Даним містобудівним документом не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг, у тому числі відносно території, до якої входить спірна земельна ділянка.

Вказане також підтверджується інформацією Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації (лист №242-01-21 від 12.02.2024).

Разом з цим, фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води (постанови Верховного Суду від 16.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц та від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України).

Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21).

За таких обставин, земельна ділянка, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг не може бути передана у приватну власність, незважаючи на те, що Радою не був затверджений відповідний проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на території м. Миколаєва.

Доказами розташування земельної ділянки в межах прибережних смуг можуть бути матеріали землевпорядної документації, а саме: план меж земельної ділянки та експлікація земельних угідь, пояснювальні записки до проєкту землеустрою, погодження проєктів землеустрою відповідними органами виконавчої влади, матеріали контролюючих органів, у тому числі щодо фактичної відстані від урізу води тощо.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Так, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка повністю входить у стометрову прибережну захисну смугу річки Південний Буг матеріали справи містять наступні документи.

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області (лист №2282/10 від 25.10.2023), за даними Миколаївської міської ради рішень щодо затвердження документації із землеустрою з визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території землекористування міста Миколаєва не приймались. Ділянка з кадастровим номером :01:033:0022 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до ст.79 Водного кодексу України належить до великих річок загальнодержавного значення.

Входження спірної земельної ділянки у прибережну захисну смугу підтверджується геопросторовими даними.

Закон України Про національну інфраструктуру геопросторових даних визначає правові та організаційні засади створення, функціонування та розвитку національної інфраструктури геопросторових даних, спрямованої на забезпечення ефективного прийняття органами державної влади та органами місцевого самоврядування управлінських рішень.

Відповідно до ст.5 Закону України Про національну інфраструктуру геопросторових даних, оприлюдення загальнодоступних геопросторових даних є обов`язком органів державної влади та місцевого самоврядування.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України Про національну інфраструктуру геопросторових даних, до базових геопросторових даних належать (серед іншого) відомості про сформовані земельні ділянки, ортофотоплани, гідрографічні об`єкти. У свою чергу, ортофотопланами є фотографічні плани місцевості на точній геодезичній основі, отримані шляхом аерофотозйомки або космічної зйомки з подальшим перетворенням знімків з центральної проєкції в ортогональну за допомогою методу ортотрансформування.

Відповідно до Закону України Про національну інфраструктуру геопросторових даних та постанови Кабінету Міністрів України №532 від 26.05.2021 Про затвердження Порядку функціонування національної інфраструктури геопросторових даних створена та функціонує Геоінформаційна система містобудівного кадастру Миколаївської міськради (веб-сайт: mbk.mkrada.gov.ua).

Згідно з інформацією Миколаївської міськради (лист №434/02.02.01-40/11/14/24 від 23.01.2024) відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0022 складає 34 метри, до північної 75 метрів.

Крім того, відповідно до наявного у проекті землеустрою висновку Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 09.04.2014, спірна земельна ділянка по пров.Прикордонному третьому, 19 у місті Миколаєві Миколаївської області має обмеження у використанні з кодом 05.01 водоохоронна зона на всю площу 0,1 га.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані скаржником жодним належним, допустимим та достовірним доказом, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0022 повністю входить у прибережну захисну смугу річки Південний Буг.

Фактично, позиція відповідача ґрунтується лише на відсутності затвердженої у встановленому законом порядку документації із землеустрою щодо визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території м. Миколаєва.

Натомість, як вже зазначалось, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21).

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:033:0022 для будівництва і обслуговування житлового будинку здійснено з порушенням вимог містобудівного законодавства.

Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування», абз.2 ст.48 Закону України «Про охорону земель», п.9 ч.1 ст.2 та ч.4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передача земельних ділянок у власність та їх забудова повинні здійснюватися відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Як встановлено судом, на момент прийняття рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 чинним був Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009.

Відповідно до цього Генерального плану спірна земельна ділянка віднесена до територій зелених насаджень загального користування, що підтверджується листом Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради №9032/12.01-12/12/7/24 від 13.06.2024.

За положеннями п.п.5.1, 5.2 та пп.«б» п.10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» розміщення будівель та споруд на землях зелених зон міста, які не пов`язані з їх рекреаційним призначенням, забороняється.

З урахуванням функціонального призначення таких територій суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:033:0022 є землею загального користування.

Відповідно до п. «а» ч.4 ст.83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів не можуть передаватися у приватну власність, а тому передача цієї ділянки у власність фізичній особі суперечить вимогам земельного законодавства.

Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 затверджено проєкт землеустрою без обов`язкового погодження, передбаченого ч.3 ст.186-1 Земельного кодексу України.

Як вбачається з листа Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації №1607/01.1-03/04 від 28.11.2023 та листа Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області №2520/10 від 21.11.2023, відповідна землевпорядна документація на погодження до цих органів не надходила та ними не погоджувалася.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що пунктами 16, 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради №43/40 від 16.09.2014 змінено цільове призначення земельної ділянки водного фонду шляхом передачі її у власність ОСОБА_1 , як землі житлової та громадської забудови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 зазначено, що саме цільове призначення визначає правовий режим земельної ділянки, а у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №911/3306/17 наголошено на необхідності врахування публічних інтересів при використанні земель підвищеної екологічної охорони.

Положення глави 18 Водного кодексу України не передбачають можливості зміни цільового призначення земель водного фонду для житлової забудови.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що пункти 16, 16.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 прийняті з порушенням вимог земельного, водного та природоохоронного законодавства.

Відповідно до ст.21 Земельного кодексу України такі порушення є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок.

За таких обставин, оскільки спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги, встановленої ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, абз. 2 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 №173, то вона (земельна ділянка) не може бути передана у приватну власність.

Колегія суддів зазначає, що вказані вище вимоги земельного та водного законодавства є доступними, чіткими, а наслідки їхньої дії - передбачуваними як для органу, який надав спірну земельну ділянку водного фонду у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що мало місце у даному випадку, так і для особи, яка, знаючи чи маючи знати про відповідні законодавчі обмеження, вважала за можливе спробувати отримати у власність таку ділянку для вказаної мети.

При придбанні майна, покупець має проявляти розумну обачливість, що є стандартною діловою практикою.

Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення законності/незаконності, можливості/неможливості набуття права власності на відповідне нерухоме майно.

Усі набувачі спірної земельної ділянки (як ОСОБА_1 , так і ТОВ Євротехцентр та ТОВ МК-Трейд), в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши щонайменшу розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована у безпосередній близькості до урізу води річки Південний Буг, відповідно, в межах її стометрової прибережної захисної смуги, а відтак і про можливі негативні наслідки та ризики у разі набуття права власності на таке майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 також зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ні ОСОБА_1 , ні ТОВ Євротехцентр, ні ТОВ МК-Трейд не є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна.

Щодо способу захисту.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Віндикаційний позов - є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.

Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою.

Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою.

У таких випадках порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.

Якщо ж хоча б одна з зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним майном за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду зводиться до того, що, ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним майном не призводять до заволодіння порушником таким майном за наявності одночасно двох умов: 1) закон прямо виключає можливість перебування відповідного майна у приватній власності, тобто встановлює імперативну заборону його приватизації чи іншого способу відчуження; 2) майно має очевидні, зовнішні, об`єктивні та видимі ознаки, які дозволяють особі, що діє розумно та обачливо, усвідомити неможливість набуття приватної власності на такий об`єкт у принципі.

Негаторний позов щодо земельної ділянки водного фонду опосередковується вимогою про повернення земельної ділянки її власникові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Рішення суду про задоволення такої позовної вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем (суб`єктом, на користь якого ухвалене судове рішення) права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, поданий прокурором позов в первісній редакції був негаторним:

про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ МК-Трейд повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Ради земельну ділянку, та

про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», №1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров.Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві, зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54247400 від 22.03.2024).

З огляду на вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, вимога про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ТОВ МК-Трейд повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Ради земельну ділянку є єдиним, належним та ефективним способом захисту.

Тому вимога прокурора про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься ТОВ Євротехцентр до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», №1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві, зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54247400 від 22.03.2024) є неналежним способом захистом.

В подальшому, як свідчать матеріали справи, 25.04.2025 прокурором подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд замінити вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку на вимогу про витребування земельної ділянки, яка є характерною ознакою саме віндикаційного позову.

Колегія суддів вважає, що суд помилково прийняв та розглянув змінені прокурором позовні вимоги, з огляду на наступне.

У частині 1 та пункті 4 частини третьої статті 162 ГПК передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Тож предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, з якою особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів та стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, що опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів (висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Предметом же спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт тощо, з приводу якого виник правовий конфлікт (спір) між позивачем і відповідачем.

Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18, від 14.09.2021 у справі № 909/243/18, від 29.01.2025 у справі № 127/17760/23 (провадження № 61-12756св24) тощо.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Водночас, зміна позивачем первинно обраного способу захисту на вказаний не є зміною предмета позову, оскільки вона не набуває нового матеріально-правового значення, а саме не трансформується у самостійну матеріально-правову вимогу, а лише уточнює спосіб виконання судового рішення у цій справі.

Отже, надана прокурором заява про зміну предмета позову фактично є заявою про зміну способу захисту порушеного права держави (територіальної громади), а не заявою про зміну предмета позову в порядку ч. 3 ст. 46 ГПК України.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків.

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору.

Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законом.

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

За обставинами цієї справи, мета Прокурора спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Миколаєва), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою водного фонду), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від ТОВ МК-Трейд.

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Встановивши, що мета позову спрямована на усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва, яка не втратила володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від ТОВ МК-Трейд, колегія суддів розглядає вимогу витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ МК-Трейд земельну ділянку як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді міста Миколаєва за правилами негаторного позову.

Висновок про те, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально, а також про можливість суду розглядати вимогу про витребування (за правилами статей 387 і 388 ЦК України) як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді (за правилами статті 391 ЦК України) сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, які колегія суддів враховує при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника з приводу того, що діючий закон вимагає розглядати такий спір саме на підставі статей 387 і 388 ЦК України.

Так, Законом № 4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною 2 такого змісту: Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Відтак, за змістом ч. 2 ст. 391 ЦК України (в редакції, чинній з 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позов подано Прокурором 27.03.2025, тобто до набрання чинності Законом № 4292-IX (09.04.2025).

Під зворотною (ретроспективною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17.

Пунктом 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 4292-IX встановлено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Тобто законодавець надав зворотну дію лише окремим положенням вказаного Закону: 1) в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна; 2) у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо нерухомого майна.

Водночас, вказаний припис не містить жодного нормативного встановлення зворотної дії у часі саме частини 2 ст. 391 ЦК України.

Тобто приписи ч. 2 ст. 391 ЦК України у даному випадку не мають зворотної дії в часі, а отже не є застосовними до позову Прокурора, що розглядається в межах даної справи, провадження у якій відкрито раніше, ніж вказаний Закон набрав чинності.

В іншому випадку, законодавцем було б визначено, що всі положення цього Закону, а не лише, як ним зазначено, в певній частині, мають зворотну дію в часі у справах відповідної категорії, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення по суті справи.

З урахуванням наведених норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що у спорах щодо повернення земельних ділянок водного фонду, які за законом не можуть перебувати у приватній власності та мають очевидні природні ознаки, що дозволяють особі за умови проявлення розумної обачності усвідомити неможливість набуття на них права приватної власності, порушення права власності держави чи територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння, а тому належним способом захисту у таких правовідносинах є негаторний позов, спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження майном, у тому числі шляхом повернення відповідної земельної ділянки.

Встановивши, що метою поданого прокурором позову є саме усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги підлягають оцінці за правилами негаторного позову, а подана прокурором заява фактично стосується зміни способу захисту, а не предмета позову, а положення частини другої статті 391 ЦК України у редакції Закону № 4292-IX не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки позов подано до набрання чинності зазначеним Законом, а законодавець не передбачив зворотної дії відповідної норми.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про зобов`язання ТОВ МК-Трейд (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 12/1; ) повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров.Прикордонному третьому, 19 у м.Миколаєві Миколаївської області

Разом з цим судова колегія зазначає, що прокурором визначено двох відповідачів ТОВ Євротехцентр та ТОВ МК-Трейд.

Як зазначено вище, прокурором позов заявлено вимогу про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься ТОВ Євротехцентр до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд», №1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров.Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві, зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54247400 від 22.03.2024), які є неналежним способом захистом.

Відповідно до п.3, 4 ч.3 ст.162 ГПК України позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21).

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №761/23904/19, від 20.01.2021 у справі №203/2/19).

Таким чином, вимога прокурора про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься ТОВ Євротехцентр до статутного капіталу ТОВ «МК-Трейд» в частині передання земельної ділянки площею 1000 кв.м зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка є неналежним способом захисту, задоволенню не підлягає, тому у задоволенні позову до ТОВ Євротехцентр слід відмовити.

Щодо втручання держави у право на мирне володіння майном.

Частиною третьою статті 13 Конституції України визначено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і майном.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі Трегубенко проти України).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. З питань оцінки пропорційності, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третьої статті 13, частина сьомої статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт а частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та інших).

За вказаних обставин суспільним, публічним інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки.

Суспільним, публічним інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.

Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, мав і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2026 у справі №752/14695/22.

За таких обставин повернення спірної земельної ділянки від відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва в особі Ради не порушуватиме принцип пропорційності втручання в право власності відповідача

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не позбавлений можливості звернутися в установленому законом порядку з позовними вимоги про відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Щодо позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном.

А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Такий підхід у судовій практиці також є досить усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц).

З огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг і взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі, тобто заявлений Прокурором позов має розглядатися саме як негаторний, який, як зазначено вище, є єдиним належним способом захисту у спірних правовідносинах, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 у справі №915/313/25 підлягає частковому скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю МК-Трейд на рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 у справі №915/313/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2025 у справі №915/313/25 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротехцентр», Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Трейд», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю МК-Трейд (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 12/1; ) повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:033:0022 по пров. Прикордонному третьому, 19 у м. Миколаєві Миколаївської області.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МК-Трейд» (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Адміральська, буд.12/1; ідент.код 41714688) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, м.Миколаїв, вул.Спаська, буд.28; ідент.код 02910048) 2422,40 грн судового збору.»

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.03.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Н.С. Богацька

Я.Ф. Савицький