УХВАЛА

10 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 904/627/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Фірма "ФБМ"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі

за позовом Приватного підприємства "Фірма "ФБМ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Центральний ринок"

про стягнення збитків (упущеної вигоди) та моральної шкоди в сумі 1 304 332,00 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Гейко В. І., Шарамок П. С., Приватного підприємства "Фірма "ФБМ" - Головко І. О., Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Центральний ринок" - Чимбар А. Д.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Фірма "ФБМ" (далі - позивач та/або ПП "Фірма ФБМ") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КП Центральний ринок" (далі - ТОВ "КП Центральний ринок" та/або відповідач), в якому просило стягнути з відповідача:

- збитки у вигляді упущеної вигоди через перешкоджання у період із 16.02.2019 по 15.02.2022 використанню в підприємницькій діяльності свого рухомого майна у вигляді 4-х яток (кіосків) з інвентарними номерами 00016, 00017, 00018, 00019, на яких створено 16 торговельних місць і які розміщені на торговельному майданчику, розташованому на території центрального ринку міста Дніпро "Озерка" біля магазину "Авангард" за адресою: вул. Шмідта, 2, м. Дніпро у загальному розмірі 790 200,00 грн;

- збитки у вигляді упущеної вигоди через перешкоджання у період із 01.03.2020 по 01.02.2022 використанню в підприємницькій діяльності свого нерухомого майна у вигляді павільйону № 44 "Промтовари", який розташований на території центрального ринку міста Дніпро "Озерка" за адресою: вул. Шмідта, 2, м. Дніпро у сумі 322 000,00 грн;

- відшкодування моральної шкоди в розмірі 192 132,00 грн.

29.04.2024 місцевий господарський суд, розглянувши в судовому засіданні заяву позивача про відмову ПП "Фірма "ФБМ" від позовних вимог у частині стягнення з ТОВ "КП Центральний ринок" 192 132,00 грн з відшкодування моральної шкоди, прийняв цю заяву.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач чинить позивачеві перешкоди в користуванні майном, розташованим на території центрального ринку м. Дніпро "Озерка" за адресою: вул. Шмідта, 2, м. Дніпро, шляхом його використання у торговельній діяльності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначив, що відповідні об`єкти нерухомого майна були переобладнані позивачем, що і стало причиною неможливості їх використання. На час розгляду спору замість 16-ти торгових місць тривалий час на тому місці фактично знаходяться 5 боксів, які фактично належать до об`єктів нерухомого майна. Відповідач ставить під сумнів належність і допустимість доказів, наданих позивачем, а саме: 4-х договорів купівлі-продажу, укладених нібито у 2007 році, стосовно придбання 4-х металевих конструкцій. Сумнів відповідача щодо справжності зазначених договорів виник із тих підстав, що у спорі в справі № 904/2651/20 про усунення перешкод у користуванні майном ПП "Фірма "ФБМ" не згадувало ці докази в обґрунтування своєї позиції стосовно усунення перешкод.

Відповідач заперечує також проти задоволення позовних вимог через відсутність доказів здійснення позивачем дій, направлених на отримання (упущеної) вигоди, шляхом надання в оренду відповідного нерухомого майна - павільйону № 44.

Крім цього, відповідач посилається на зменшення кількості орендарів торговельних місць на ринку з причин повномасштабної агресії Російської Федерації щодо України, на підтвердження чого надав висновок фахівців статистичного відділу Центрального ринку.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/627/22 позов задоволено; стягнуто з ТОВ "КП Центральний ринок" на користь ПП "Фірма "ФБМ" 790 200,00 грн збитків у вигляді упущеної вигоди через перешкоджання використанню в підприємницькій діяльності майна у вигляді 4-х яток (кіосків) з інвентарними номерами 00016, 00017, 00018, 00019, на яких створено 16 торгових місць; 322 000,00 грн збитків у виді упущеної вигоди через перешкоджання використанню в підприємницькій діяльності майна у виді павільйону № 44 "Промтовари"; 18 123,99 грн судового збору; повернуто ПП "Фірма "ФБМ" з Державного бюджету судовий збір у розмірі 1 440,99 грн, сплачений за платіжною інструкцією від 16.02.2022 № 3529 на суму 19 564,98 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що рішенням у справі № 904/2651/20 у діях відповідача встановлено факт правопорушення (протиправної поведінки) стосовно позивача, яке мало місце станом на дату звернення з позовом у справі № 904/2651/20.

Керуючись обставинами, встановленими у рішенні суду в справі № 904/2651/20, а також наданими доказами у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення позивачем і не спростування відповідачем наявності у діях останнього усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення. При цьому суд погодився з доводами позивача про те, що збитки позивача підтверджуються договорами, які укладалися позивачем з орендарями свого майна ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), доказами сплати орендарями позивачу орендної плати та неможливістю укладання договорів оренди майна після чинення перешкод у користуванні майном відповідачем. За наведеного, суд дійшов висновку про те, що позивач у спірний період міг мати реальну можливість отримати дохід. Тобто саме протиправна поведінка відповідача, яка полягає в демонтажі замків на торговельних місцях та установленні парканів перед торговими місцями позивача та павільйоном № 44, що спричинило перешкоди у веденні господарської діяльності, завдала позивачеві збитків, що свідчить про наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і збитками позивача.

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.09.2024 у справі № 904/627/22 заяву ПП "Фірма "ФБМ" про ухвалення додаткового рішення задоволено частково; стягнуто з "КП Центральний ринок" на користь ПП "Фірма "ФБМ" суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 80 000,00 грн; витрати на правничу допомогу в розмірі 395 000,00 грн покладено на позивача.

Ухвалюючи додаткове рішення, судом здійснено аналіз наданих адвокатом послуг, наведений в акті приймання-передачі наданих послуг від 21.08.2024 та детальному описі робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Гейком В. І. та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги за договором про надання правничої (правової) допомоги від 02.12.2021 № 1, укладеним між Адвокатським бюро "Адвокатське бюро Валерія Гейка" та ПП "Фірма "ФБМ", та встановлено, що вартість послуг адвоката є завищеною, не відповідає принципу співмірності та розумності, є неспівмірною з часом, витраченим на їх надання.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/627/22 скасоване; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.09.2024р. у справі № 904/627/22 скасоване, прийнято нове рішення, яким у задоволенні заяви ПП "Фірма "ФБМ" про ухвалення додаткового рішення відмовлено в повному обсязі. Стягнуто з ПП "Фірма "ФБМ" на користь ТОВ "КП Центральний ринок" 33 366,00 грн судового збору за подання касаційної скарги та 56 533,46 грн - за подання апеляційних скарг.

Постанова арґументована тим, що позивачем не доказано порушення його прав, оскільки не доведено право власності в розумінні глави 23 "ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ ПРО ПРАВО ВЛАСНОСТІ" розділу I "ПРАВО ВЛАСНОСТІ" Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що, відповідно, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, адже особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті). Так, щодо 4-х яток (кіосків) інвентарні номери №№ 00016, 00017, 00018, 00019, розташованих на земельній ділянці (кадастровий номер :06:090:0353) площею 0,0635 га, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування аналогії закону (частини другої статті 376 ЦК України), а павільйон № 44 "Промтовари" (літ. АЄ-1, АЄ'-1, АЄ2-1, загальна площа 79,4 кв. м), розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :06:090:0354 за адресою: вул. Шмідта, 2, м. Дніпро, підпадає під визначення самочинно збудованого нерухомого майна.

Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі № 904/627/22, ПП "Фірма "ФБМ" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 по справі № 904/627/22 скасувати повністю, залишити в силі основне рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.09.2024 у справі № 904/627/22; стягнути з ТОВ "КП Центральний ринок" на користь ПП "Фірма "ФБМ" судові витрати: судовий збір у розмірі 18 123,99 грн за подання позовної заяви; судовий збір у розмірі 36 247,98 грн за подання касаційної скарги; витрати на професійну правничу допомогу.

Скаржник наголошує на наявності підстав касаційного оскарження рішення та постанови, визначених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Так, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що в порушення приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин не враховано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:

у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20 - відповідно до яких для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення;

у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 758/824/17 - щодо застосування норм статті 236 ГПК України стосовно законності та обґрунтованості рішення суду;

у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 - щодо стандарту доказування "вірогідності доказів";

у постанові Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23 - відповідно до якої жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 та постанові Верховного Суду від 05.11.2024 у справі № 910/16911/20 - відповідно до яких обов`язок доказування - закріплена в процесуальному та матеріальному законодавстві міра належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для усунення невизначеності у спірних правовідносинах;

у постанові Верховного Суду від 09.07.2024 у справі № 925/1176/23 - відповідно до якої обов`язок доказування і подання доказів згідно зі статтею 74 ГПК України покладено на сторону, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21 - відповідно до якої судове рішення не є доказом;

у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 461/3526/22 - щодо застосування норм статті 4 ГПК України, яка регулює правовідносини стосовно права особи на справедливий суд та доступ до правосуддя, а суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду;

у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 398/1739/15 - відповідно до якої Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним;

у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 757/38949/16-ц - відповідно до якої застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права;

у постанові Верховного Суду від 21.11.2024 у справі № 990/200/24 - щодо гарантії справедливого судочинства;

у постанові Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 521/2816/15-ц - відповідно до якої процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів;

у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 - щодо принципу "легітимних очікувань";

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18 щодо виходу за межі доводів апеляційної скарги та щодо застосування частини четвертої статті 269 ГПК України;

у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, від 05.09.2023 у справі № 910/11761/21, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17, від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16 - щодо застосування частини першої статті 75 ГПК України;

у постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 - щодо застосування статті 76 ГПК України, в якій зазначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 - щодо презумпції правомірності правочину;

у постановах від 14.05.2024 у справі № 921/252/23, від 26.09.2023 у справі № 910/10699/21, від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 10.10.2023 у справі № 917/868/21 в яких зазначено, що, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування й ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16 - в якій зазначено, що Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права;

у постанові Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 922/647/22 - стосовно того, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей;

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 - відповідно до яких не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Керуючись принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку;

у постановах Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 - згідно з якими підставою набуття права власності є, зокрема, відповідний правочин (частина перша статті 328 ЦК України), а не свідоцтво про право власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, із якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Згідно із вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Тобто, відповідно до положень згаданої норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Зважаючи на наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на неврахуванні правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається позивач, відсутні з огляду на таке.

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеного Верховним Судом України у постанові від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11 та Верховним Судом у постановах від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, оскільки в наведених постановах судами касаційної інстанції сформульовано загальний висновок про те, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальність з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. Проте зазначені постанови були прийняті з огляду на інші підстави позову, за іншої ніж у цій справі фактично-доказової бази, хоча й у спорах, пов`язаних із відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами згідно з вимогами процесуального закону доказами, залежно від яких і прийнято судове рішення, тобто зазначені справи і ця справа, в якій подано касаційну скаргу, є відмінними за істотними правовими ознаками.

Зокрема, Верховний Суд України у постанові від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, залишаючи без змін судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення збитків у виді упущеної вигоди в розмірі 14 972 000,00 грн, що становить вартість непоставленого товару, вказав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з тим, що відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача, яка полягала в невиконанні договірних зобов`язань перед позивачем, та розміром завданих позивачеві збитків.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17 розглядав позов про стягнення збитків у виді неодержаного доходу на суму 21 039 700 грн, обґрунтований неотриманням позивачем доходу від реалізації газу метану на орендованій ним газонаповнювальній компресорній станції через безпідставне припинення 30.01.2015 відповідачем газопостачання природного газу і його розподілу на підставі укладених із ним договорів про розподіл природного газу від 10.12.2012 № Т-ПР-21018 та постачання природного газу за регульованим тарифом від 10.12.2012 № ТП-ПР-211018.

У справі № 922/3928/20 (постанова Верховного Суду від 30.09.2021), на яку посилається скаржник, заявлялися позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди у вигляді вартості послуг із юридичного консультування та представництва за договором, за яким позивач сподівався на отримання відповідного доходу, тоді як торги скасовані.

Отже, у цих справах, на відміну від справи № 904/627/22, суди досліджували обставини наявності підстав для стягнення грошових коштів за невиконання однією зі сторін своїх договірних зобов`язань.

У справі № 910/15865/14 (постанова Верховного Суду від 31.07.2019) хоча й розглядався спір про стягнення з відповідачів 756 426,80 грн упущеної вигоди із посиланнями на неправомірне володіння та користування відповідачами майном, власником якого є позивач, проте суд касаційної інстанції, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин слідує, що позивач у період, за який він вимагає стягнути з відповідачів збитки у вигляді упущеної вигоди, не був власником спірних нежитлових приміщень, зворотного ним належним чином не доведено. Тому суд касаційної інстанції виснував, що заявлені позивачем вимоги про стягнення відшкодування доходів, які відповідачі могли одержати як з безпідставно набутого майна, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не наведено належного правового обґрунтування заявлених позовних вимог із посиланням на норми чинного законодавства України, які б передбачала можливість захисту його порушеного або невизнаного права відповідно до визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 Господарського кодексу України способів захисту.

Водночас, як зазначалося вище, апеляційний господарський суд у цій справі № 904/627/22, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дослідив обставини справи та подані сторонами докази, надав оцінку аргументам обох сторін, здійснив перевірку розрахунку заявлених до стягнення сум за визначений позивачем період та установив, що позивачем не доведено порушення його прав, оскільки не доведено право власності в розумінні глави 23 "ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ ПРО ПРАВО ВЛАСНОСТІ" розділу I "ПРАВО ВЛАСНОСТІ" ЦК України на майно, за перешкоджання користування яким позивач просив стягнути упущену вигоду.

За таких підстав Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків у справах № 3-64гс11, № 908/2261/17, № 910/15865/14, № 922/3928/20, оскільки, по-перше, висновки, викладені апеляційним господарським судом у справі, що розглядається, жодним чином їм не суперечать, а, по-друге, в наведених скаржником справах суди встановили різні фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а також про подібність правовідносин.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010, від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16, від 11.03.2025 у справі № 922/647/22, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, Верховний Суд зазначає таке.

У справі № 2-383/2010 (постанова від 14.11.2018) розглядався спір про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 28.08.2008 № 103/Р-08 та договором поруки від 28.08.2008.

У справі № 823/1984/16 (постанова від 13.11.2019) розглядався спір про визнання протиправною відмови відповідача від 29.09.2016 № 13801/2-16 та від 25.11.2016 № 16186/2-16 у наданні працівникам Державного підприємства "Родниківка" і КСП "Родниківка", а також працівникам державних і комунальних закладів освіти, культури й охорони здоров`я, розташованих на території Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо приватизації земель КСП "Родниківка" та про зобов`язання надати відповідний дозвіл.

У справі № 922/647/22 (постанова від 11.03.2025) розглядався спір про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування декларації та витребування майна.

У справі № 910/2861/18 (постанова від 16.02.2021) розглядався спір про зобов`язання виконати пункт 5.2.3 інвестиційного договору від 20.02.2007 № 18 на реалізацію проекту будівництва на земельній ділянці та визнання права власності на гуртожитки.

У справі № 923/196/20 (постанова від 20.07.2022) розглядався спір про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності.

У справі № 916/2791/13 (постанова від 07.04.2020) розглядався спір про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду, а саме приміщення паркінгу.

У справі № 680/214/16-ц (постанова від 23.06.2020) розглядався спір про визнання недійсною декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування її реєстрації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, іпотеки, скасування рішень приватних нотаріусів (державних реєстраторів) і зобов`язання знести самочинне будівництво

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених вище постанов Верховного Суду у справах за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, у тому числі через призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що обставини у справі № 904/627/22, що розглядається та які характеризують зміст спірних правовідносин і впливають на застосування норм права, очевидно не є подібними зі справами №№ 2-383/2010, 823/1984/16, 922/647/22, 910/2861/18, 923/196/20, 916/2791/13, 680/214/16-ц, на які посилається скаржник. Зазначені справи демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги та вплинули на рішення Верховного Суду, що ухвалені за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та які не корелюються з обставинами, встановленими судами у справі, що переглядається, що вказує на неподібність правовідносин насамперед за змістовим критерієм, а також за предметом та підставами позовів.

Стосовно посилань скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в постанові у справі № 758/824/17, колегія суддів зазначає, що правовідносини в наведеній справі пов`язані із вимогами про визнання електронних торгів недійсними, обґрунтовані порушенням права товариства шляхом недопущення його до участі в електронних торгах, які кілька разів переносились, що свідчить про очевидну неподібність правовідносин у справі № 758/824/17 та у справі № 904/627/22.

У свою чергу позивач у касаційній скарзі не наводить обґрунтування щодо подібності правовідносин у цих двох справах. Таким чином, обставини щодо питання застосування норм права у справі № 758/824/17 та у справі, що розглядається, є відмінними, а доводи скаржника в цій частині не можна визнати належним обґрунтуванням обраної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник у касаційній скарзі також зазначає про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, зокрема статей 4, 13, 14, 73, 74, 76, 77, 79, 81, 86 ГПК України: від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (щодо стандарту доказування "вірогідності доказів"), від 26.02.2024 у справі № 910/6757/23 (жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили), від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 05.11.2024 у справі № 910/16911/20 (обов`язок доказування - закріплена в процесуальному та матеріальному законодавстві міра належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для усунення невизначеності у спірних правовідносинах), від 09.07.2024 у справі № 925/1176/23 (відповідно до якої учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом), від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21 (судове рішення не є доказом), від 15.02.2023 у справі № 461/3526/22 (про право особи на справедливий суд та про надмірний формалізм), від 19.10.2022 у справі № 398/1739/15 (право на доступ до суду має бути ефективним), від 14.12.2022 у справі № 757/38949/16-ц (застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права), від 21.11.2024 у справі № 990/200/24 (щодо гарантії справедливого судочинства), від 14.12.2020 у справі № 521/2816/15-ц (про принцип правової визначеності), від 18.01.2023 у справі № 580/1300/22 (щодо принципу "легітимних очікувань"), від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 (застосування статті 76 ГПК України) та від 14.05.2024 у справі № 921/252/23, від 26.09.2023 у справі № 910/10699/21, від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 10.10.2023 у справі № 917/868/21.

Проте Верховний Суд зауважує, що вказані норми права, є загальними, адже є нормами процесуального права, вміщеними у ГПК України, та застосування яких з однієї сторони не залежить від категорії спорів, що розглядаються судами, а з іншої сторони залежить від предмета доказування, доводів і аргументів сторін, які є вагомими і ключовими з точки зору доказів та обставин справи, і які впливають на кваліфікацію спірних правовідносин та мають значення з позиції належності, допустимості тощо.

У кожній з наведених скаржником справ, які переглядались Верховним Судом, ці процесуальні норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмета доказування, тому відповідні посилання скаржника не є обґрунтованими, а також не є аргументованою підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, з точки зору універсальності, типовості правовідносин. Іншими словами, наведені скаржником правові позиції Верховного Суду не зберігають юридичної сили до спірних правовідносин, а тому не є релевантними.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, апеляційним господарським судом зроблені відповідні висновки на підставі встановлених ним фактичних обставин у цій конкретній справі, виходячи зі змісту позовних вимог та наданих сторонами доказів у справі та доводів. Суд при вирішенні цього спору дослідив та оцінив предмет позову, окреслені у позові підстави позову, надані та зібрані у справі докази і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У цій частині суд касаційної інстанції також вважає доцільним звернути увагу скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, у які зазначено, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ і з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності й необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Зважаючи на сукупність встановлених судами обставин у цій справі та зміст правових висновків, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, аргументи скаржника щодо неврахування судами цих правових висновків у контексті цієї конкретної справи фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів і прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, адже суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Окрім того, правовідносини у таких справах Верховного Суду: № 924/233/18 (спір про стягнення заборгованості за договором поставки молока), № 910/6757/23 (спір про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію), № 916/3027/21 (спір про стягнення передоплати за договором поставки), № 910/16911/20 (спір про стягнення 558 738,00 грн штрафу та 709 508,38 грн витрат на відновлення локомотивів), № 925/1176/23 (спір про визнання укладеним між позивачем і відповідачем договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг), № 191/4364/21 (спір про визнання протиправним і скасування наказу від 09.12.2021 № НХГ-84/ос "По особовому складу" та зобов`язання допустити її до роботи з виплатою невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи), № 461/3526/22 (спір про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади), № 398/1739/15 (спір про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором), № 757/38949/16 -ц (спір про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень), № 990/200/24 (спір про визнання протиправними дй ВРП щодо порушення статті 32 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), № 521/2816/15-ц (спір про захист прав споживача), № 580/1300/22 (спір про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії), № 909/887/18 (спір про стягнення заборгованості та повернення майна альтанки та комплекту меблів переданих згідно акта приймання-передачі майна за договором поставки від 17.04.2013 № 07/07), № 921/252/23 (спір про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованих будівель), № 910/10699/21 (спір про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна від 06.02.2020), № 910/8641/21 (спір про визнання недійсним договору № 035/12 про інвестування), № 917/868/21 (спір про визнання недійними та скасування наказу та договору, скасування державної реєстрації земельної ділянки), - очевидно не є подібними до справи, що розглядається, з огляду на предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин. Тому застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у наведених скаржником постановах, до правовідносин у справі, що розглядається, є некоректним, а зазначені висновки не є релевантними.

Щодо посилань скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 75 ГПК України, викладених у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, від 05.09.2023 у справі № 910/11761/21, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17, від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, а також щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції і застосування норм частини четвертої статті 269 ГПК України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі 905/2419/18, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Аналіз висновків, викладених у судовому рішенні у справі № 904/627/22, в якій подано касаційну скаргу, також не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням відмінних фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій у кожній із справ. Саме ці обставини формують зміст правовідносин і зумовили ухвалення відповідних рішень, що виключає підстави вважати правовідносини у зазначених справах подібними.

Наведені скаржником посилання зводяться лише до цитування окремих абзаців тексту відповідних постанов суду касаційної інстанції, які містять буквальне відтворення змісту відповідних норм процесуального права без урахування правових висновків Верховного Суду у контексті конкретних фактичних обставин справи, що переглядається. Таке обґрунтування не може вважатися належним підтвердженням підстави для касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних у матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Колегія суддів також виходить із того, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17).

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм матеріального та процесуального права, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, у зв`язку з відсутністю подібності правовідносин.

Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду на які покликається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Інші доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі з урахуванням визначеного статтею 287 ГПК України права касаційного оскарження, належним чином не обґрунтовані в контексті виключних підстав касаційного оскарження, тому Верховний Суд відповідно до встановлених процесуальним законом меж розгляду справи у суді касаційної інстанції оцінювати та перевіряти їх не може.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

З огляду на те, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, ухвалені у неподібних справі № 904/627/22 правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, керуючись пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПП "Фірма "ФБМ" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у цій справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Фірма "ФБМ" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі № 904/627/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ