ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2026 р. Справа№ 910/4757/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Гончаренко О.С.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Єрема М.Р.

від відповідача: Чернюшок М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025, повний текст якого складений 07.10.2025,

у справі № 910/4757/25 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю-Підприємства "Ізумруд ЛТД"

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю-Підприємство "Ізумруд ЛТД" (далі - ТОВ "Ізумруд ЛТД", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМКУ, Комітет, відповідач) про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України № 540-р від 26.12.2024 у справі № 127-26.4/190-24 "Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, у зв`язку із відсутністю ознак вчинення ТОВ "Ізумруд ЛТД" порушення, визначеного ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Так, позивач зазначив, що АМКУ, ухвалюючи оскаржуване рішення, не довів наявності всіх елементів складу правопорушення, передбаченого статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», зокрема, об`єкта правопорушення та його об`єктивної сторони.

Висновки АМКУ щодо «неправдивості» поширюваної позивачем інформації про властивості продукції, на думку позивача, ґрунтуються не на встановленні її невідповідності об`єктивній дійсності, а на формальному зіставленні спірних тверджень із положеннями галузевого законодавства про маркування та твердження щодо харчових продуктів. АМКУ фактично підмінив аналіз дій у конкуренції оцінкою дотримання позивачем вимог галузевого регулювання, що не входить до предмета правового регулювання законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та не охоплюється його компетенцією.

Позивач також зауважив, що ключові докази, подані позивачем на підтвердження правдивості поширюваної інформації (наукові публікації, звіт про науково-дослідну роботу, медичний (бальнеологічний) висновок, протоколи випробувань) були безпідставно відхилені АМКУ або оцінені формально, із застосуванням підвищеного та не передбаченого законом стандарту доказування. Результати опитування споживачів, покладені АМКУ в основу висновків про вплив спірної інформації на поведінку споживачів, позивач вважає є дефектними, що підтверджувалося поданими ним рецензіями та альтернативним опитуванням.

Також позивач зазначив, що розмір накладеного штрафу визначено без урахування пом`якшуючих обставин, без встановлення ступеня негативного впливу на конкуренцію та з порушенням принципів пропорційності, розумності й недискримінаційності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що АМКУ діяв у межах наданих йому законом повноважень, а рішення №540-р ухвалено з дотриманням вимог законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Суд погодився з висновками АМКУ про те, що поширювана позивачем інформація щодо властивостей продукції є неправдивою, оскільки на момент її поширення відсутні належні докази, які б підтверджували відповідні твердження.

Доводи позивача щодо наукових публікацій, звіту про науково-дослідну роботу та медичного (бальнеологічного) висновку суд визнав такими, що не підтверджують правдивість спірної інформації, зокрема, через відсутність у цих документах прямих ідентичних формулювань твердженням, використаним на етикетках продукції.

Також суд першої інстанції підтримав підхід АМКУ до застосування положень ДСТУ 878-93 та фактично визнав його релевантним для оцінки достовірності інформації, поширеної позивачем.

Результати опитування споживачів, проведеного АМКУ, суд визнав належним і допустимим доказом впливу спірної інформації на наміри споживачів.

Доводи позивача щодо відсутності впливу спірних дій на конкуренцію та стосовно недоведеності конкурентних наслідків суд визнав загальними та такими, що зводяться до незгоди з висновками АМКУ.

Розмір штрафу суд визнав таким, що відповідає вимогам закону, оскільки він не перевищує граничний розмір, встановлений законодавством.

Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство «Ізумруд ЛТД» подало апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на його думку, суд неправильно та неповно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів; не довів обставини, що мають значення для справи, проте визнав їх встановленими; порушив норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення суду, та неправильно застосував норми матеріального права.

За доводами апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статей 1 та 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», оскільки фактично не перевірив доведеність Антимонопольним комітетом України всіх елементів складу інкримінованого правопорушення. Апелянт наголошує, що суд обмежився формальним відтворенням висновків АМКУ та загальних положень законодавства, не здійснивши самостійного й критичного аналізу того, чи мали місце дії саме у конкуренції та чи був наявний належний об`єкт правопорушення.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив і застосував поняття «неправдивої інформації», ототожнивши її з відсутністю на момент поширення спірних тверджень формалізованих ідентичних підтверджень у галузевих нормативних документах. Апелянт підкреслює, що «неправдивість» означає невідповідність об`єктивній дійсності, водночас, у справі наявні численні докази, які підтверджують правдивість поширюваної інформації про властивості продукції. Натомість жодного доказу, який би прямо спростовував ці властивості, матеріали справи не містять.

Також скаржник вказує на помилкове застосування судом першої інстанції положень ДСТУ 878-93 та спеціального законодавства у сфері стандартизації і маркування харчових продуктів. На думку апелянта, суд безпідставно визнав ДСТУ нормативною підставою для оцінки правомірності поширення інформації про продукцію, не врахувавши його технічний і бланкетний характер, а також не здійснивши системного аналізу вимог до тверджень про властивості харчових продуктів, які закріплені у наказі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 741 від 12.04.2021 "Про затвердження Гігієнічних вимог до виробництва обігу вод природних мінеральних і вод джерельних" та наказі Міністерства охорони здоров`я України № 1145 від 15.05.2020 "Про затвердження Вимог до тверджень про поживну цінність харчових продуктів та тверджень про користь для здоров`я харчових продуктів", зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за № 745/35028 від 04.08.2020 (далі - Гігієнічні вимоги та Вимоги до тверджень), у тому числі з урахуванням установлених перехідних періодів.

Апелянт також зауважує, що суд безпідставно відкинув наукові публікації, звіт про науково-дослідну роботу та медичний (бальнеологічний) висновок, фактично запровадивши підвищений і не передбачений законом стандарт доказування, за яким враховувалися лише прямі та індивідуалізовані щодо конкретного продукту дослідження. Такий підхід, за твердженням апелянта, суперечить принципам правової визначеності, логіці доказування та вимогам процесуального закону.

Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції не перевірив доведеність причинно-наслідкового зв`язку між поширенням спірної інформації та намірами споживачів придбати продукцію, а також не дослідив реальний або потенційний вплив таких дій на конкуренцію. Висновки АМКУ і суду про можливість такого впливу, на думку апелянта, мають характер припущення та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Апелянт також зауважує щодо дефектності опитування споживачів, проведеного АМКУ, яке було покладене в основу висновків про вплив спірної інформації на поведінку споживачів. При цьому, суд першої інстанції обмежився аналізом лише цього опитування, не надав жодної оцінки альтернативному опитуванню та рецензії, які подані позивачем. І таким чином, на думку апелянта, порушив вимоги щодо повноти та всебічності дослідження доказів.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки процедурних порушень, допущених АМКУ, а також до перевірки законності та пропорційності накладеного штрафу. Суд, за твердженням апелянта, фактично визнав за АМКУ необмежену дискрецію, не дослідив пом`якшуючі обставини та не перевірив відповідність санкції принципам розумності, недискримінаційності й пропорційності, що у сукупності свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Узагальнені доводи відзиву Антимонопольного комітету України на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, у відзиві на апеляційну скаргу Антимонопольний комітет України зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва є законним і обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

АМКУ вказує, що рішення № 540-р від 26.12.2024 прийнято в межах повноважень Комітету, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторення позиції позивача, яка вже була предметом оцінки суду першої інстанції. На думку відповідача, апелянт не навів жодних нових аргументів або доказів, які б спростовували висновки АМКУ та суду.

Комітет наполягає, що поширювана Товариством інформація про властивості мінеральної води є неправдивою та такою, що вводить споживачів в оману, оскільки вона не відповідає вимогам Гігієнічних вимог та Вимог до тверджень.

АМКУ зазначає, що законодавством встановлено обмеження щодо використання тверджень про оздоровчі та лікувальні властивості мінеральних столових вод, яких позивач не дотримався.

За твердженням АМКУ, докази, подані позивачем (наукові публікації, звіт про науково-дослідну роботу, медичні та бальнеологічні висновки), не підтверджують правдивість спірної інформації, оскільки вони не стосуються безпосередньо конкретного продукту, не містять однозначних висновків щодо заявлених властивостей та не можуть вважатися належним підтвердженням тверджень, розміщених на продукції та в рекламних матеріалах.

АМКУ вважає, що опитування споживачів, проведене під час розгляду справи, є належним і допустимим доказом та підтверджує можливість впливу спірної інформації на наміри споживачів щодо придбання продукції. Подані позивачем альтернативні матеріали та рецензії, на думку Комітету, не спростовують результатів цього опитування.

Комітет також зазначає, що дії позивача були вчинені у конкуренції та створювали неправомірні конкурентні переваги порівняно з іншими суб`єктами господарювання, які реалізують мінеральні води та дотримуються вимог законодавства. Відсутність скарг від конкретних конкурентів, за позицією АМКУ, не свідчить про відсутність конкурентного впливу.

Щодо доводів про процедурні порушення та неправомірність розміру штрафу, АМКУ зазначає, що вони є необґрунтованими, а накладений штраф визначений у межах, встановлених законом, з урахуванням характеру вчиненого порушення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у справі № 910/4757/25 та призначено її розгляд на 08.12.2025.

У судовому засіданні 08.12.2025 колегією суддів протокольною ухвалою оголошено перерву у розгляді справи до 22.12.2025.

У судовому засіданні 22.12.2025 колегією суддів протокольною ухвалою продовжено строк розгляду справи відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оголошено перерву у розгляді справи до 26.01.2026.

Колегією суддів у судовому засіданні 26.01.2025 було досліджено матеріали справи, а також всі заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників процесу, після чого, суд перейшов на стадію судових дебатів. Після судових дебатів, у зв`язку зі складністю справи (значної кількості доказів, наданих учасниками справи) оголошено про відкладення стадії ухвалення та проголошення судового рішення на 02.02.2025.

У судовому засіданні 02.02.2026 колегією суддів поновлено судовий розгляд, проти якого не заперечували учасники справи та додатково досліджено СD-диски з матеріалами антимонопольної справи №127-26.4/190-24 та протокольною ухвалою оголошено переву у розгляді справи до 09.02.2026.

У судовому засіданні 09.02.2026 колегія суддів, заслухавши додаткові пояснення щодо питання з якого поновлювався судовий розгляд перейшла до стадії судових дебатів, після чого, оголосила про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши у встановлений час 09.02.2025 скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Обов`язок суду, це дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод (ст. 6 Конвенції).

Належне мотивування судового рішення: демонструє сторонам, що суд почув їхні позиції, а не проігнорував їх; надає сторонам можливість вирішити питання про доцільність його оскарження; забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи; забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям (п.22 Висновку № 3 КРЄС, рішення ЄСПЛ у справі «Мала проти України» від 03.07.2014).

Ефективність справедливого розгляду - сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. (рішення ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії»).

Вмотивованість судового рішення захищає особу від сваволі суду (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи ( постанова ВПВС від 10.06.2021 у справі № 11-104сам21).

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).

Враховуючи викладене, у зв`язку зі складністю справи (значної кількості доказів, наданих учасниками справи), з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на ст.ст.2,7,13 ГПК України, на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/4757/25 розглядалась протягом «розумного строку».

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 09.02.2026 просив задовольнити апеляційну скаргу, з підстав, викладених у ній, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представниця відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 09.02.2026 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що предметом антимонопольної справи є вчинення ТОВ - Підприємством «Ізумруд ЛТД» порушення, передбаченого статтею 15№ Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у вигляді поширення інформації, що вводить в оману.

Відповідачем в антимонопольній справі є Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство «Ізумруд ЛТД» (ідентифікаційний код юридичної особи 13931059), основним видом діяльності якого є: виробництво безалкогольних напоїв, виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшках; неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; вантажний автомобільний транспорт; діяльність у сфері інжинірингу , геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; забір, очищення та постачання води.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство «Ізумруд ЛТД» є суб`єктом господарювання в розумінні ст.1 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Разом з цим, Антимонопольний комітет України, розглянувши матеріали справи № 127-26.4/190-24 про порушення ТОВ "Ізумруд ЛТД" законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбачене ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" (далі - Закон), та подання Управління розслідувань недобросовісної конкуренції Комітету від 06.12.2024, виніс рішення від 26.12.2024 № 540-р (далі - рішення № 540-р), яким:

1) визнано, що ТОВ "Ізумруд ЛТД" вчинило порушення, передбачене ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" у вигляді поширення інформації, що вводить в оману, шляхом повідомлення невизначеному колу споживачів: - на етикетках мінеральної природної води «Buvette 3 (Vital)» місткістю пляшок 0,5 л, 0,75 л, 1,5 л, 1,7 л негазованої та слабогазованої неправдивих відомостей: «прискорює обмін речовин», «очищує організм від токсинів», «надає шкірі сяйво» (далі-Інформація -1);

- на веб-сайті https://buvette.ua неправдивих відомостей: «стимулює клітінні процеси обміну, очищення та живлення» щодо мінеральної природної столової води «Buvette 3 (Vital)» місткістю пляшок 0,5 л, 0,75 л, 1,5 л, 1,7 л негазованої та слабо газованої (далі-Інформація - 2);

2) накладено на ТОВ "Ізумруд ЛТД" штраф у розмірі 17 704 710,00 грн. за порушення, зазначене у п. 1 резолютивної частини цього рішення.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує, що рішення є незаконним, в оскаржуваному рішенні необ`єктивно досліджені матеріали справи, а тому вказане рішення Антимонопольного комітету України № 540-р від 26.12.2024 у справі № 127-26.4/190-24 має бути визнане недійсним повністю у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що АМКУ діяв у межах наданих йому законом повноважень, а рішення №540-р ухвалено з дотриманням вимог законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Суд погодився з висновками АМКУ про те, що поширювана позивачем інформація щодо властивостей продукції є неправдивою, оскільки на момент її поширення були відсутні належні докази, які б підтверджували відповідні твердження.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» унормовано, що Комітет здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон №2210-ІІІ), «Про захист від недобросовісної конкуренції» (далі - Закон №236/96), цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель; проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.

Крім того, ст.ст.1,2 Закону №236/96 визначають недобросовісну конкуренцію як будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. При цьому, закон застосовується до відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарювання у зв`язку з недобросовісною конкуренцією, у тому числі у разі вчинення ними дій за межами України, якщо ці дії мають чи можуть мати негативний вплив на конкуренцію на її території.

Відповідно до положень статті 3 Закону №236/96 відносини, пов`язані з захистом від недобросовісної конкуренції, регулюються цим Законом, Законом України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210-ІІІ), Законом України "Про Антимонопольний комітет України", "Паризькою конвенцією про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року", міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, іншими актами законодавства, виданими на підставі законів чи постанов Верховної Ради України.

Аналіз положень статей 1, 3 Закону №236/96 дає підстави дійти висновку, що недобросовісною конкуренцією прийнято вважати порушення загальноприйнятих правил конкуренції. Тобто будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.

Положеннями частини другої статті 1 Закону № 2210-ІІІ визначено, що економічна конкуренція (конкуренція) це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище приписи статті 1 Закону № 2210-ІІІ та статей 1, 3, 30 Закону №236/96 дають підстави дійти висновку, що саме органи АМКУ, з метою недопущення досягнення неправомірних переваг у конкуренції між суб`єктами господарювання, здійснюють контроль за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом виявлення та припинення будь-яких проявів недобросовісної конкуренції.

Згідно із Законом №236/96:

- поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання (стаття 15-1);

- вчинення суб`єктами господарювання дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою накладення штрафу у розмірі до п`яти відсотків доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) суб`єкта господарювання за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф (стаття 21);

- органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов`язкові для виконання рішення зокрема про: визнання факту недобросовісної конкуренції; накладання штрафів (стаття 30).

При цьому, інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:

- містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору;

- містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб`єкта господарювання;

- приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають;

- містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 15-1 Закону №236/96 в основному ґрунтуються на тому, що введенням в оману є певні дії суб`єкта господарювання, які направлені на свідоме вчинення дій визначених законом як недобросовісна конкуренція, зокрема, повідомлення безпосередньо самим суб`єктом або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, неповних, неточних, неправдивих відомостей, які пов`язані із власною господарською діяльністю відповідного суб`єкта господарювання.

При цьому, поняття інформації, що вводить в оману, не обмежується повідомленням лише очевидно недостовірних відомостей. Поширення неточної, неповної, відірваної від контексту інформації, так само як і перебільшення, замовчування окремих фактів, може створювати у споживачів невірне уявлення щодо відповідних товарів, робіт чи послуг.

У розгляді даної справи суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.07.2019 зі справи №910/23000/17, згідно з якою господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМКУ не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМКУ, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМКУ відповідних правових норм.

Суд враховує, що у кожному конкретному випадку судом досліджуються обставини щодо наявності чи відсутності підстав в органу АМКУ для висновку про те, що заява про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не відповідає встановленим АМКУ вимогам і це перешкоджає її розгляду.

У постанові від 02.07.2019 зі справи №910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду також наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган Антимонопольного комітету України має враховувати при ухваленні рішень, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень.

З огляду на завдання та основні засади господарського судочинства, які закріплені у статті 2 ГПК України, аналізу норм статей 19, 124 Конституції України, статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суд апеляційної інстанції констатує, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Під час розгляду даної справи, перевіряючи дії АМКУ на відповідність законодавству України, суд не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) Антимонопольного комітету України, з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а відтак доведеність/недоведеність, обґрунтованість/необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підстав для визнання недійсним рішення АМКУ через призму/критерії, зокрема, неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; неправильності застосування норм матеріального і процесуального права тощо. Саме таким чином суд і здійснює перевірку на відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і на узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи тощо.

До повноважень органів АМКУ віднесено вирішення питання щодо початку розгляду справи, здійснення розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, встановлення та кваліфікації правопорушення, в тому числі й об`єктивної його сторони. А на суд покладено обов`язок перевірки дотримання органом АМКУ вимог законодавства та прийняття ним рішення на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України, та за наявності/доведеності/ обґрунтованості підстав, передбачених статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції", - змінити, скасувати чи визнати недійсним рішення АМКУ, з урахуванням доводів та меж заявлених позивачем вимог (близька за змістом правова позиція суду є послідовною та викладена, зокрема і в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 зі справи №910/17929/19).

Процесуальні засади діяльності органів Антимонопольного комітету України щодо захисту від недобросовісної конкуренції, зокрема, розгляд справ про недобросовісну конкуренцію, порядок виконання рішень та розпоряджень органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень, їх перевірка, перегляд, оскарження та гарантії учасників процесу, інші питання щодо захисту від недобросовісної конкуренції регулюються законодавством про захист економічної конкуренції з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (стаття 27 Закону № 236/96).

За таких обставин АМКУ є органом, до повноважень якого належить здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення та припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 2210 підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК є:

- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;

- не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до Закону № 2210:

- при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи (частина друга статті 35);

- доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення (стаття 41).

Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів.

Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право надавати докази та доводити їх достовірність (об`єктивність, стаття 41).

Отже, при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами АМКУ мають проводитись дії, направлені на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін шляхом збирання і аналізу документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації, що є доказом у справі, та в межах своїх повноважень приймають рішення у справі, в якому наводяться мотиви його прийняття, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення.

Під час розгляду даної справи саме в межах доводів апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, перевіряючи дії АМКУ на відповідність законодавству України, суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) АМКУ, з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а відтак доведеність/недоведеність, обґрунтованість/необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону підстав для визнання недійсним рішення АМКУ.

У порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також наголошує, що ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Водночас, статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, у справі № 910/20506/20 від 27.01.2022.

Перевіряючи підстави апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що позивач неодноразово ставив під сумнів дотримання АМКУ компетенції та наявність у даній справі об`єкту правопорушення. Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно встановив наявність у даному спорі компетенції Антимонопольного комітету України та не перевірив наявність у справі об`єкта правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись на норми законодавства про захист економічної конкуренції та усталену практику Верховного Суду щодо необхідності оцінки поведінки суб`єкта господарювання саме як «дій у конкуренції», виходив із правової природи інкримінованого правопорушення та предмета розгляду Антимонопольного комітету України.

Доводи апелянта про те, що компетенція Антимонопольного комітету України обмежується виключно випадками безпосереднього порушення конкуренції між конкретними суб`єктами господарювання, є помилковими та ґрунтуються на надмірно звуженому тлумаченні статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України».

При цьому, колегія суддів зазначає, що поняття «дій у конкуренції» не зводиться виключно до спорів між безпосередніми конкурентами, а охоплює будь-яку поведінку суб`єкта господарювання на ринку, яка потенційно здатна вплинути на вибір споживача та, як наслідок, на конкурентне середовище. Саме такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що в межах справи Антимонопольним комітетом України фактично досліджувалися порушення галузевого законодавства, зокрема вимог щодо маркування продукції, саме по собі не свідчить про вихід Комітету за межі компетенції, а має досліджуватися в контексті правильного застосування такого законодавства комітетом.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що Антимонопольний комітет України діяв у межах наданих йому законом повноважень. Доводи апеляційної скарги, викладені в цій частині, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для їх перегляду.

Предметом спору у справі є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України від 26.12.2024 №540-р у справі №127-26.4/190-24 "Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу".

Судом першої інстанції встановлено, що Антимонопольним комітетом України за результатами розгляду справи № 127-26.4/190-24 прийнято рішення № 540-р, яким дії Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД» кваліфіковано порушенням, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», у зв`язку з поширенням інформації щодо властивостей мінеральної природної столової води «Buvette 3 (Vital)».

Антимонопольний комітет України виходив із того, що поширювана позивачем інформація стосовно властивостей зазначеної продукції не мала належного документального підтвердження на момент її розміщення на етикетках (далі-Інформація - 1) та веб-сайті (далі-Інформація - 2), а також з урахуванням результатів опитування споживачів, проведеного під час розслідування, дійшов висновку про можливість впливу такої інформації на наміри споживачів щодо придбання продукції.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Антимонопольного комітету України на позивача накладено штраф у розмірі, визначеному відповідно до статті 21 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», з урахуванням наведених у рішенні Комітету обставин, пов`язаних із характером інкримінованих дій та їх поширеністю.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із необхідності оцінки правильності застосування норм матеріального права, повноти встановлення фактичних обставин справи та дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства під час розгляду спору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для кваліфікації дій суб`єктів господарювання як недобросовісної конкуренції не є обов`язковим з`ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків.

Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як недобросовісна конкуренція, або можливості настання зазначених наслідків у зв`язку з відповідними діями таких суб`єктів господарювання. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17, у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №910/18025/17, від 20.11.2018 у справі №915/1253/17, від 02.06.2020 у справі №915/1889/19, від 18.02.2021 у справі №910/450/20 та від 05.10.2021 у справі №910/15594/18.

Отже, поширення суб`єктом господарювання безпосередньо невизначеному колу осіб інформації, що вводить в оману (неправдивих відомостей), зокрема внаслідок обраного способу їх викладення щодо назви продукту, його споживчих властивостей, які можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) товару цього суб`єкта господарювання, тягне за собою відповідальність, передбачену Законом України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Відповідно до змісту статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» обов`язковим елементом такого порушення є те, що поширення інформації вплинуло або могло вплинути на наміри осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів або послуг.

Настання реальних наслідків у вигляді фактичного впливу на поведінку споживачів не є обов`язковою умовою притягнення до відповідальності, однак доведенню підлягає принаймні можливість настання таких наслідків.

Так, суд першої інстанції приймаючи рішення про відомову у задоволенні позову не встановив наявність причинно-наслідкового зв`язку між поширенням Інформації - 1 та Інформації - 2 і можливим впливом на наміри споживачів щодо придбання відповідної продукції, при цьому обмежившись загальним висновком про те, що така інформація могла вплинути на поведінку споживачів та суд не з`ясував, чи існує об`єктивний та реальний зв`язок між спірними твердженнями та вибором споживачів, а також чи є ймовірний вплив наслідком саме поширення оспорюваної інформації, а не інших чинників.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що об`єктивна сторона юридичного складу вимагає від АМКУ не лише формально констатувати факт поширення інформації, а й встановити точні характеристики такої інформації, її вплив на конкуренцію на ринку.

Згідно з ст. 15-1 Закону, для кваліфікації інформації як такої, що вводить в оману, необхідно встановити її неправдивість, неповноту або неточність.

Неправдивість означає невідповідність об`єктивній дійсності: коли інформація не відповідає фактичним обставинам. Наприклад, якщо на етикетці вказано, що вода походить з карпатських джерел, але фактично вона отримується зі свердловини в іншому регіоні, то таке твердження буде неправдивим. У такому випадку АМКУ має встановити докази невідповідності інформації фактичним обставин та повну відсутність доказів на підтвердження такої інформації.

Неповнота характеризується відсутністю суттєвих відомостей, які могли б вплинути на сприйняття інформації споживачем. Наприклад, якщо на етикетці мінеральної води зазначено "містить мінерали", але не уточнено, що їхня концентрація незначна і не має вираженого впливу на організм, це є неповнотою.

Неточність означає наявність фактичних відомостей, викладених у спосіб, який може ввести в оману через невідповідність деталям або контексту. Наприклад, якщо на упаковці вказано вода "виготовлена в Карпатах", але фактично під виготовленням мається на увазі лише її розлив у пляшки у відповідному регіоні, така інформація є неточною.

Інформація, що вводить в оману, повинна створювати у споживачів неправильне уявлення щодо відповідних товарів, послуг та впливати на вибір відповідного постачальника товару/ робіт чи надавача відповідної послуги, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 27.01.2022 у справі № 910/20506/20.

У даній справі АМКУ дійшов висновку, що позивач поширював неправдиву інформацію стосовно властивостей води.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та матеріали антимонопольної справи встановила, що інформація про мінеральну природну столову воду «Бювет Вітал» виробництва ТОВ- підприємства «Ізумруд ЛТД» міститься у Реєстрі мінеральних вод України.

При цьому, ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" на запит АМКУ надала медичний (бальнеологічний) висновок від 01.12.2015 № 480, виданий Товариству на об`єкт випробування: підземні мінеральні природні столові води свердловини № 5 с.Майбородівка Кременчуцького району Полтавської області.

У висновку вказано, що підземні води, які видобуваються із свердловини № 5 с. Майбородівка, можуть використовуватися при промисловому застосуванні мінеральної природної столової води «Бювет Вітал».

Як вбачається з матеріалів антимонопольної справи, ТОВ - Підприємство «Ізумруд ЛТД» листом № 63/1 від 14.03.2022 звернулося до ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" із заявкою на проведення клінічних досліджень щодо встановлення оздоровчого ефекту мінеральної природної столової води «Бювет Вітал».

У листі №01-12/158/1 від 22.03.2022 ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" з огляду на фізико-хімічний склад мінеральної столової води, враховуючи попередні напрацювання в цій сфері, були запропоновані такі напрями досліджень щодо встановлення оздоровчого ефекту: дослідити адаптаційні та детоксикаційні ефекти, зміни з боку обмінних, процесів організму людини. Програмою досліджень передбачено отримання такого результату: буде встановлено оздоровчий ефект мінеральної води «Бювет Вітал» за рахунок ознак посилення адаптаційних можливостей, посилення детоксикаційної функції та покращення обмінних процесів організму. Такі зміни сприятимуть зменшенню навантаження токсичними метаболітами стану власне й шкіри. На підставі отриманих результатів клінічних випробувань буде складено звіт про науково-дослідну роботу щодо наявності оздоровчої дії мінеральної води «Бювет Вітал» та оновлено медичний (бальнеологічний) висновок.

За твердженням ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ", роботи за договором № 18 від 16.03.2022 не було розпочато у зв`язку з відсутністю фінансування.

При цьому, Товариство листом №226 від 09.07.2024 звернулось до ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" з метою відновити роботи за договором № 18 від 16.03.2022. Так, було переукладено договір № 77 від 12.07.2024 та розпочато роботу.

ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" надала Комітету «оновлений» висновок від 06.09.2024 №480, виданий Товариству на об`єкт випробування: підземні мінеральні природні столові води свердловини № 5 є. Майбородівка Кременчуцького району Полтавської області, сфера застосування та реалізації об`єкта: фасування мінеральної природної столової води «Бювет Вітал». торговельна мережа.

ДУ «УКР. НДІ MF ТА. К МОЗ УКРАЇНИ» також надала Звіт про науково-дослідну роботу «Дослідження оздоровчого ефекту у пацієнтів під впливом вн.угріїшіього застосування мінершіьної природної столової води «Бювет Вітал» (далі - Звіт про науково-дослідну роботу), на підставі якого видано «оновлений» висновок.

Водночас, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не здійснив перевірку доводів і аргументів Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД», які викладені у рішенні АМКУ та у позовній заяві, та не врахував зазначений медичний (бальнеологічний) висновок № 480 від 06.09.2024 (далі - Висновок) та Звіт про науково-дослідну роботу "Дослідження оздоровчого ефекту у пацієнтів під впливом внутрішнього застосування мінеральної природної столової води "Бювет вітал" (далі - Звіт).

Відповідно до пункту 3.1 Порядку здійснення медико-біологічної оцінки якості та цінності природних лікувальних ресурсів, визначення методів їх використання, затверджених наказом МОЗ України № 243 від 02.06.2003 (далі - Наказ № 243) ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" є належною організацією, яка в установленому порядку уповноважена проводити дослідження природних лікувальних ресурсів та преформованих засобів.

Медичний (бальнеологічний) висновок є висновком на підставі комплексних медико-біологічних та інших спеціальних досліджень складу та властивостей природних лікувальних ресурсів, у тому числі преформованих засобів, щодо можливості використання з метою лікування, медичної реабілітації та профілактики захворювань; документ, який регламентує якість природних лікувальних ресурсів, а також кондиційний склад корисних і шкідливих для людини компонентів.

Медичний (бальнеологічний) висновок надається за результатом Звіту науково-дослідної роботи, представленої в клініко-лабораторному дослідженні щодо встановлення оздоровчого ефекту від внутрішнього курсового застосування мінеральної природної столової води BUVETTE 3 (Vital).

Так, на переконання колегії суддів, Висновок є належним підтвердженням відомостей, що містяться в Інформації - 1 та Інформації - 2, яким встановлено оздоровчий ефект мінеральної природної столової води BUVETTE 3 (Vital) та доведено клінічними дослідженнями наступні властивості: надає детоксикаційного ефекту; відновлює антиоксидантну систему; та сприяє модуляції адаптаційних можливостей організму. У Звіті доведено також такі властивості: позитивно впливає на окисно-відновні процеси у загальній системі метаболізму людини, обмежуючи перекисне окислення ліпідів та посилюючи антиоксидантні процеси; надає сечогінного ефекту, позитивно впливаючи на функціональний стан нирок, за рахунок чого реалізується ефект детоксикації організму людини, профілактика каменеутворення; посилює детоксикацій ний ефект та активує окисно-відновлюючі процеси сприяє зменшенню навантаження токсичними метаболітами різних функціональних систем організму в тому числі і шкіри; чинить позитивний вплив на самопочуття, активність та настрій згідно тесту самооцінки функціонального стану організму; визначені зсуви в стані активності функціональних систем організму під впливом мінеральної води сприяють нормалізації збалансованості і їхньої взаємодії, що підвищує адаптаційно-компесаторні можливості організму і проявляють покращення суб`єктного самопочуття; результати проведених досліджень свідчать, що вода BUVETTE 3 (Vital) рекомендована для щоденного вживання й володіє оздоровчим ефектом.

Крім того, АМКУ в межах розгляду справи надсилало вимогу про надання інформації від 20.11.2024 вих. № 127-26.4/09-11202е до ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" з наступними питаннями:

-питання 1: чи може поширюватися дія Висновку на підтвердження відомостей про властивості води BUVETTE 3 (Vital), які поширювалися Товариством до 06.09.2024 (дати видачі Висновку)?

-питання 2: чи підтверджує Висновок (із 06.09.2024) такі відомості щодо води BUVETTE 3 (Vital): "прискорює обмін речовин", "очищує організм від токсинів", "надає шкірі сяйво", "стимулює клітинні процеси обміну", "очищення та живлення"?.

На вимогу ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" надала наступні відповіді:

-відповідь на питання № 1: згідно з вимогами чинного законодавства забороняється розміщувати на етикетці та на пляшці мінеральної води інформацію щодо наявності у мінеральної води непритаманних їй властивостей або наслідків споживання; тверджень про користь та/або лікувальні властивості мінеральної води взагалі та/або її окремих компонентів для здоров`я споживача, окрім випадків, коли така інформація є достовірною та підтверджена результатами наукових досліджень. У випадку мінеральних природних столових вод, можливим є нанесення на маркування фасованої води інформації щодо "оздоровчого ефекту", що доведено результатами відповідних наукових досліджень (національний стандарт України ДСТУ 878-93 "Води фасовані мінеральні. Технічні умови").

-відповідь на питання № 2: встановлений за результатами клінічних випробувань оздоровчий ефект від вживання мінеральних природних столових вод зазначається в медичному (бальнеологічному) висновку. За результатами наукових досліджень щодо встановлення оздоровчого ефекту у пацієнтів під впливом внутрішнього застосування мінеральної природної столової води "BUVETTE 3 (Vital)" було оформлено медичний (бальнеологічний) висновок № 480 від 06.09.2024, в якому зазначено, що оздоровчий ефект доведено клінічними дослідженнями ДУ "УКР. НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ". Так, курсовий внутрішній прийом мінеральної природної столової води "BUVETTE 3 (Vital)": надає детоксикаційного ефекту; відновлює антиоксидантну систему; сприяє модуляції адаптаційних можливостей організму.

ДУ "УКР. НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" зазначив, що твердження "прискорює обмін речовин", "очищує організм від токсинів", "надає шкірі сяйво", "стимулює клітинні процеси обміну", "очищення та живлення" опосередковано підтверджуються висновками з наукового дослідження та зумовлені встановленими ефектами.

Відповідно до п. 3.3.6 Наказу № 243 медичний (бальнеологічний) висновок підлягає перегляду в разі, якщо під час його дії сталися зміни основних компонентів складу, у тому числі і біологічно активних.

Відповідно до Гігієнічних вимог, вода мінеральна характеризується стабільним мікробіологічним і фізико-хімічним складом.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом усього часу виробництва та реалізації, вода BUVETTE 3 (Vital) відповідала показникам ДСТУ 878-93. Стабільність її фізико-хімічного складу з 2019 по 2024 також підтверджується листом ДУ "УКР.НДІ МР ТА К МОЗ УКРАЇНИ" від 13.02.2025 вих. № 01-12/116.

Водночас, у пунктах 257 та 285 Рішення № 540-р АМКУ зазначено, що подані докази Товариством, а саме: Оновлений медичний (бальнеологічний) Висновок від 06.09.2024 та Звіт про науково-дослідну роботу, не мають зворотної дії в часі. З даним доводом Комітету також погодився суд першої інстанції, відхиливши їх , як неналежні.

З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, докази за своєю природою відрізняються від норм права: вони не регулюють правовідносини, а лише підтверджують або спростовують певні факти. Відповідно, їх оцінка не підпадає під категорію дії норм у часі. Факт залишається фактом незалежно від моменту, коли його було доведено, а інформація може бути або достовірною, або ні, незалежно від того, коли вона була отримана.

Колегія суддів заначає, що докази не мають дії у часі, подібно до норм права, а лише підтверджують або спростовують фактичні обставини. Оскільки фізико-хімічний склад води BUVETTE 3 (Vital) у спірний період не змінювався (на чому наголошував позивач і що не спростовано відповідачем і судом першої інстанції), результати клінічних досліджень підтверджують наявність відповідних властивостей як факту, а не створюють їх уперше з моменту видачі висновку.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що результати Висновку та Звіту є належними, достимими та достовірними доказами у розумінні ст.ст. 76-78 ГПК України, які помилково відхилені судом першої інстанції.

У своєму Рішенні АМКУ також стверджує, що Висновок і Звіт підтверджують Інформацію - 1 та Інформацію - 2 лише "опосередковано" (п. 258 Рішення № 540-р).

Однак, колегія суддів наголошує на тому, що ні законодавство, ні судова практика не встановлюють вимоги щодо виключного врахування лише прямих доказів. Крім того, навіть опосередковане підтвердження вже саме по собі виключає можливість визнання відповідної інформації неправдивою, адже опосередковано підтверджені обставини апріорі не можуть бути повністю спростовані.

Крім того, АМКУ зазначає, що у Висновку і Звіті йдеться про "курсове" застосування води (пункти 261- 263 Рішення № 540-р), з чим також погодився суд першої інстанції.

З даного приводу колегія суддів заначає, що жодна норма чинного законодавства не встановлює обов`язку виробника зазначати на етикетці або на веб-сайті інформацію про «курсове» затосування або тривалість такого курсу. Водночас, колегія суддів зауважує, що тривалість та режим застосування мінеральної природної столової води визначаються індивідуально залежно від: медичних показань; стану здоров`я споживача; рекомендацій лікаря; характеру та перебігу захворювання, тощо. Універсальне зазначення «курсового» застосування для невизначеного кола осіб могло б створювати хибне уявлення про стандартизований режим споживання, що навпаки, потенційно могло б вводити споживачів в оману. Тому відсутність на етикетці прямої вказівки на «курсове» застосування жодним чином не свідчить про неправдивість інформації та судом апеляційної інстанції не встановлено, яким чином така відсутність формулювання вплинула або могла вплинути на наміри споживачів щодо придбання товару.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на курсовий характер застосування води також не може свідчити про неправдивість поширеної інформації. Відсутність деталізації умов споживання на етикетці не тотожна поширенню недостовірних відомостей і не була оцінена судом у контексті впливу такої інформації на споживача та конкуренцію. Натомість, оскільки рішення АМКУ декларує «неправдивість» поширюваної інформації, саме в контексті цієї категорії і мають досліджуватися обставини справи.

Водночас, колегія суддів зазначає, що АМКУ в Рішенні № 540-р послідовно оперує лише категорією "неправдивості" поширеної інформації, не аналізуючи та не обґрунтовуючи її неповноту чи неточність. В свою чергу, судом першої інстанції не було встановлено, які саме відомості є неправдивими або неповними та у чому полягає їх неточність.

Так, колегія суддів приходить до висновку, що об`єктивна сторона правопорушення, передбачена статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», належним чином не встановлена.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи позивача, що суд першої інстанції також не перевірив доведеність впливу його дій на конкуренцію та фактично без формулювання конкретних і мотивованих висновків підтримав позицію АМКУ, оскільки господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМКУ не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМКУ, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМКУ відповідних правових норм.

Також, суд першої інстанції, погоджуючись із позицією Антимонопольного комітету України, виходив із того, що вимоги до маркування мінеральної природної столової води визначаються Вимогами до тверджень, Гігієнічними вимогами та ДСТУ 878-93 «Води мінеральні фасовані. Технічні умови», а відсутність спірних формулювань у переліках допустимих тверджень, наведених у відповідних додатках, свідчить про їх неправомірність. Також суд послався на пункт 1.3.4 ДСТУ 878-93 (Зміна № 34), яким забороняється розміщення на етикетці тверджень про корисність або лікувальні властивості мінеральної води, окрім випадків, коли така інформація є достовірною та підтверджена результатами наукових досліджень.

На переконання колегії суддів, такий підхід не узгоджується з предметом та межами розгляду справи про порушення, передбачене статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Сам по собі аналіз відповідності маркування вимогам технічних регламентів, стандартів або гігієнічних норм не є достатнім для висновку про вчинення дій у конкуренції, що вводять в оману, у розумінні зазначеної норми закону.

Застосування судом та АМКУ положень ДСТУ 878-93 фактично призвело до підміни правової кваліфікації спірних дій: замість перевірки наявності складу недобросовісної конкуренції було здійснено оцінку дотримання вимог до маркування продукції. Водночас, встановлення самого лише факту невідповідності певних формулювань перелікам допустимих тверджень не тотожне доведенню поширення неправдивої інформації, що вводить в оману споживачів у конкурентному середовищі.

Пункт 1.3.4 ДСТУ 878-93 прямо передбачає можливість розміщення інформації про оздоровчий ефект мінеральної води за умови її достовірності та підтвердження результатами наукових досліджень. Однак суд першої інстанції, посилаючись на наведене положення стандарту, не здійснив самостійної перевірки доводів позивача щодо наявності відповідних досліджень і не оцінив їх значення саме у контексті статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою юридичну природу пункту 1.3.4 ДСТУ 878-93 та межі його застосування. Зазначене положення має бланкетний характер і саме по собі не встановлює ані вичерпного переліку заборонених тверджень, ані чітких критеріїв їх допустимості чи недопустимості, відсилаючи до «вимог чинного законодавства». Водночас, такі спеціальні вимоги до тверджень про властивості харчових продуктів містяться у Наказі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 741 від 12.04.2021 "Про затвердження Гігієнічних вимог до виробництва обігу вод природних мінеральних і вод джерельних" та Наказі Міністерства охорони здоров`я України № 1145 від 15.05.2020 "Про затвердження Вимог до тверджень про поживну цінність харчових продуктів та тверджень про користь для здоров`я харчових продуктів", зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за № 745/35028 від 04.08.2020, які у спірний період перебували у стадії впровадження та підлягали застосуванню з урахуванням встановлених законодавством перехідних періодів. За цих умов вказані нормативно-правові акти не могли використовуватися як безпосередня правова підстава для оцінки правомірності поширення інформації ТОВ «Ізумруд ЛТД». Незважаючи на це, Антимонопольний комітет України значну частину мотивувальної частини свого рішення обґрунтував саме посиланнями на зазначені акти, а суд першої інстанції не наддав належної оцінки стосовно їх правозастосування та не перевірив допустимість використання таких норм у конкретних часових і правових межах спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи позивача щодо безпідставного застосування ДСТУ 878-93, виходив із того, що зазначення на етикетці мінеральної води BUVETTE 3 (Vital) відповідності вимогам цього стандарту та внесення води до Реєстру мінеральних вод України зумовлює необхідність оцінювати поширювані щодо неї властивості саме крізь призму вимог відповідного ДСТУ.

Проте, такий підхід є помилковим і не узгоджується з юридичною природою стандартів. Сам факт добровільного декларування відповідності продукції ДСТУ 878-93 не трансформує положення цього стандарту у норму прямої дії щодо оцінки правомірності поширення інформації про товар. Пункт 1.3.4 ДСТУ 878-93 має бланкетний характер і лише відсилає до «вимог чинного законодавства», не встановлюючи самостійних критеріїв оцінки достовірності тверджень. Відтак, сам по собі факт зазначення стандарту на етикетці та внесення продукції до Реєстру мінеральних вод України не може слугувати достатньою правовою підставою для висновку про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції.

Також суд першої інстанції при дослідженні обставин доведеності Інформації-1 та Інформації-2 фактично ототожнив відсутність на момент поширення інформації формалізованих індивідуалізованих досліджень із неправдивістю самої інформації, що є помилковим. Такий підхід не відповідає змісту ані ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ані пункту 1.3.4 ДСТУ 878-93, який не встановлює вимоги щодо наявності саме індивідуального дослідження конкретної торговельної назви як обов`язкової умови достовірності тверджень. Критерієм є відповідність інформації об`єктивній дійсності, а не момент документального підтвердження відповідних властивостей.

Колегія суддів погоджується із позицією позивача про те, що висновок суду першої інстанції про непридатність наукових публікацій як доказів ґрунтується на необґрунтовано завищеному стандарті доказування. Як вбачається зі змісту наукових публікацій, вони використовувалися позивачем не для доведення унікальних властивостей конкретної продукції, а для підтвердження загальновизнаних властивостей мінеральних природних вод відповідного складу, до яких належить і вода «Buvette 3 (Vital)». Відмова у врахуванні таких джерел лише з підстав відсутності прямої згадки торговельної назви суперечить засадам оцінки доказів, передбаченим господарським процесуальним законодавством.

Також суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту Звіту про науково-дослідну роботу та Оновленого медичного (бальнеологічного) Висновку не вбачається наявності у води «Buvette 3 (Vital)» саме тих властивостей, які були зазначені позивачем на етикетках продукції та на веб-сайті, зокрема «прискорює обмін речовин», «очищує організм від токсинів», «надає шкірі сяйво», «стимулює клітинні процеси обміну, очищення та живлення». У зв`язку з цим, суд погодився з доводами Антимонопольного комітету України про те, що Інформація-1 та Інформація-2 поширювалися позивачем без належного підтвердження та є неправдивими.

Проте, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком. Так, суд першої інстанції звів перевірку достовірності інформації до формального порівняння словесних формулювань, використаних у маркуванні продукції, з формулюваннями, наведеними у наукових і медичних документах, фактично вимагаючи їх повної буквальної тотожності. Законодавство ж не передбачає обов`язку дослівного відтворення рекламних тверджень у наукових висновках, а вимагає підтвердження відповідних властивостей за своїм змістом і сутністю.

Зміст Звіту та Висновку свідчить про наявність у води BUVETTE 3 (Vital) детоксикаційного ефекту, впливу на антиоксидантну систему та обмінні процеси в організмі, що за своєю природою охоплює ті властивості, які були відображені у спірній інформації. Ігнорування такого змістовного співвідношення та зведення оцінки доказів до пошуку буквальних збігів формулювань свідчить про застосування судом першої інстанції необґрунтовано підвищеного стандарту доказування, не передбаченого ані Законом України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ані нормами господарського процесуального законодавства. Вказане підтверджується і листом Державної установи «Український науково - дослідний інститут медичної реабілітації та курортології Міністерства охорони здоров`я України» № 01-12/748 від 26.11.2024, у якому профільна наукова установа вказує, що спірні твердження є опосередкованими висновками з наукового дослідження. Вказаній доказ судом першої інстанції залишено поза увагою.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про неправдивість Інформації-1 та Інформації-2 ґрунтується на формальному підході до оцінки доказів і не підтверджується встановленням їх невідповідності об`єктивній дійсності, що є обов`язковою ознакою неправдивої інформації у розумінні ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Також, суд першої інстанції, погоджуючись із висновками Антимонопольного комітету України, визнав результати опитування споживачів належним доказом можливого впливу Інформації-1 та Інформації-2 на наміри споживачів щодо придбання води BUVETTE 3 (Vital) та, відповідно, можливості отримання ТОВ «Ізумруд ЛТД» неправомірних переваг у конкуренції. Відхиляючи доводи позивача, суд зазначив про відсутність порушень Порядку проведення опитувань споживачів, не дослідивши та не надавши належної оцінки методологічному опитуванню.

Так, пунктами 35-41 Рішення № 540-р встановлено, що на підставі доручення Голови АМКУ № 13-01/894 від 28.10.2024 Східне, Південно-східне, Південно-західне, Західне, Північне та Південне міжобласні територіальні відділення АМКУ провели опитування споживачів (далі - опитування споживачів), зокрема, щодо впливу та/ або можливості впливу на наміри споживача щодо придбання води BUVETTE 3 (Vital) інформації - 1 та інформації - 2, яка поширювалася на її етикетках та на веб-сайті.

Дослідивши матеріали антимонопольної справи, колегія суддів встановила, що опитування споживачів проведене відповідачем із змістовними та методологічними дефектами, а сформульовані відповідачем запитання суперечать Порядку проведення опитувань споживачів під час розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (про захист від недобросовісної конкуренції), дослідження ринку, затвердженого Розпорядженням АМКУ № 23-рп від 28.12.2023 (далі - Порядок опитування споживачів).

Щодо запитання № 1: "Чи ви були та/або є споживачем води торговельної марки "BUVETTE" (зокрема, мінеральної природної столової води "BUVETTE 3 (Vital)")?", то використане формулювання фактично містить у собі два запитання, які частково суперечать один одному. При цьому, крім відповіді «Да» та «Ні», будь-якого альтернативного варіанту відповіді (у т.ч. варіант "власна відповідь") не запропоновано. Зазначене є порушенням пп. 3 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачів у частині вимоги про те, що запитання анкети не можуть бути "множинними (містити кілька питань відразу)".

Щодо запитання № 2: "Чи вплинула або могла би вплинути на ваші наміри щодо придбання мінеральної природної столової води (різної за місткістю пляшки - 0,5 л, 0,75 л, 1,5 л, 1,7 л) така інформація про її властивості, яка поширюється на її етикетках (див. додаток 1): "прискорює обмін речовин", "очищує організм від токсинів", "надає шкірі сяйво"?", то формулювання є абстрактним, адже в запитанні не вказується чітко, що воно стосується саме мінеральної води BUVETTE 3 (Vital). Зазначене є порушенням пп. 2 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачів про те, що запитання анкети не можуть бути "занадто загальними, розлогими, абстрактними або дублетними"; запитання містить одночасно два твердження, щодо яких потрібно дати відповідь: "чи вплинула" інформація про властивості води на наміри респондентів та чи "могла би вплинути" така інформація. При такому формулюванні запитання неможливо дати однозначну відповідь. Вказана особливість формулювання порушує пп. 3 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачі про те, що запитання анкети не можуть бути "множинними (містити кілька питань відразу)"; сам вплив інформації на етикетці мінеральної води на наміри споживача може бути різноспрямованим: ця інформація може спонукати його придбати вказану воду, а може викликати недовіру чи сумнів, і, відповідно, спонукати його не придбавати вказану воду. Очевидно, що в контексті недобросовісної конкуренції ці дві ситуації можуть трактуватися зовсім по-різному. Формулювання питання обидва ці випадки об`єднує, що робить неможливим їх окремий аналіз та інтерпретацію для цілей завдань опитування.

Щодо запитання № 3: "Чи ви відвідували та/або відвідуєте веб-сайти в мережі інтернет з метою ознайомлення з інформацією, яка поширюється про властивості фасованих вод (зокрема, мінеральних столових), та/або придбання такої продукції?", то запитання ставиться не стосовно води BUVETTE 3 (Vital), а стосовно усіх мінеральних вод в цілому. Вказане порушує пп. 1 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачів про те, що запитання анкети не можуть стосуватися "інформації, що не належить до предмета справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про захист від недобросовісної конкуренції, проведення дослідження ринку. У Рішенні № 540-р АМКУ прокоментував вказане зауваження, зазначивши, що BUVETTE 3 (Vital) є мінеральною водою, й оскільки питання стосується мінеральних вод, воно стосується обставин справи. Однак, колегія суддів звертає увагу, що у такому разі питання стосується і тих мінеральних вод, реалізація яких на ринку не є предметом дослідження, і які не виготовляються позивачем. Саме тому такі обставини є нерелевантними, а запитання стосується не лише відвідування веб-сайтів з метою ознайомлення з інформацією про властивості фасованих вод, але й відвідування веб-сайтів з метою придбання таких вод. При такому формулюванні запитання кількість респондентів, які могли ознайомитися саме з властивостями мінеральних вод під час відвідування веб-сайтів, виявиться завищеною порівняно з реальною ситуацією (адже є споживачі, які відвідували вебсайт з метою придбання води). Вказана особливість порушує пп. 3 п. 5 розділу VI Порядку, а саме про те, що запитання анкети не можуть бути "множинними (містити кілька питань відразу)".

Щодо запитання № 4: "Чи вплинула або могла би вплинути на ваші наміри щодо придбання мінеральної природної столової води (різної за місткістю пляшки - 0,5 л, 0,75 л, 1,5 л, 1,7 л та за ступенем насичення газом - негазована та слабогазована) така інформація про її властивості, яка поширюється в мережі Інтернет (див. додаток 2): "стимулює клітинні процеси обміну, очищення та живлення"?", то формулювання є абстрактним, адже в запитанні не вказується чітко, що воно стосується саме мінеральної води BUVETTE 3 (Vital). У респондентів може скластися враження про те, що воно стосується усіх мінеральних вод в цілому. Вказане є порушенням пп. 2 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачів про те, що запитання анкети не можуть бути "занадто загальними, розлогими, абстрактними або дублетними"; воно містить в собі два різних запитання ("чи вплинула" інформація про властивості мінеральної води і "чи могла б вплинути" така інформація). Вказана особливість порушує вимоги пп. 3 п. 5 розділу VI Порядку опитування споживачів, а саме про те, що запитання анкети не можуть бути "множинними (містити кілька питань відразу)"; у ньому в одній альтернативі об`єднані два протилежні варіанти впливу інформації на наміри споживачів - позитивний вплив, який спонукає до придбання відповідної продукції, та негативний вплив, який обмежує наміри придбання відповідної продукції.

Також неповнота усіх чотирьох запитань анкети є відсутність у них варіанту відповіді "важко відповісти". Враховуючи те, що вони не стосуються якихось очевидних речей і є досить складними для сприйняття багатьма респондентами (особливо запитання, де їх просять "змоделювати" ситуацію про те, чи вплине певна інформація на етикетці чи на веб-сайті на їхнє рішення про купівлю певного товару), цілком ймовірним є те, що частина респондентів не зможе сформувати свою думку з таких питань. Так само, частина респондентів не зможе бути повністю впевненою стосовно того, купували вони чи не купували певну мінеральну воду. Об`єктивним варіантом відповіді для таких респондентів було б "не знаю" або "важко відповісти". Але анкета побудована таким чином, що вказані респонденти все одно змушені вибирати якийсь з двох наявних варіантів відповіді - "так" чи "ні". Вказана особливість усіх чотирьох запитань анкети порушує вимоги пп. 3 п. 4 розділу VI Порядку опитування споживачів про те, що запитання анкети мають бути "сформульовані таким чином, щоб забезпечити учаснику опитування можливість самостійно викласти свою думку.

Також колегія суддів звертає увагу, що листом № 127-26.4/09-9445е від 27.09.2024 АМКУ запропонував позивачу надати пропозиції до формування питань, які, на думку позивача, потребують включення до анкети опитування споживачів.

Листом вих. № 02-08/10/2024 від 08.10.2024 позивачем запропоновано додати до опитування споживачів перелік із 6 питань. Проте, жодне із запропонованих позивачем питань не було використане АМКУ під час формування остаточного переліку та проведення опитування споживачів.

Відповідач також допустив порушення Порядку опитування споживачів у частині використаних зображень. У п. VI.10 Порядку опитування споживачів вказано, що зображення об`єкта, щодо якого проводиться опитування, має бути "тотожним за своїм кольором, розміром, форматом та якістю матеріальному об`єкту, щодо якого проводиться опитування, що забезпечить належне сприйняття інформації споживачами". Тобто, при проведенні опитування споживачів задля забезпечення максимально реалістичного сприйняття інформації споживачами АМКУ слід було використовувати зображення етикеток, розміщених на пляшках з водою (тобто фактично зображення пляшок з нанесеними на них етикетками), адже саме в такому вигляді відповідна продукція сприймається споживачем.

Натомість при проведенні опитування споживачів АМКУ респондентам демонструвалися зображення етикеток у розгорнутому вигляді.

Також колегія суддів звертає увагу, що при розміщенні етикеток на пляшках води, написи з Інформацією - 1 розміщені на тильній (бічній) частинах пляшки, тому, як правило, споживачі їх не бачать при первинному ознайомленні з продукцією, а можуть побачити тільки при детальному вивченні пляшки з мінеральною водою.

Таким чином, існують підстави стверджувати, що під час проведення опитування споживачів умови ознайомлення респондентів з досліджуваною продукцією та написами на її етикетках істотно відрізнялися від реальних, а отже не були дотримані вимоги Порядку опитування споживачів стосовно "тотожності" демонстрованих зображень (зокрема їхнього формату) матеріальним об`єктам, щодо яких проводилося опитування.

Із матеріалів опитування споживачів не можливо точно встановити, який метод опитування використовувався представниками територіальних органів АМКУ відповідно до Порядку опитування споживачів.

Колегією суддів встановлено, що у свою чергу, на замовлення позивача ТОВ "Дослідницька компанія "Соціополіс" була підготовлена рецензія щодо опитування споживачів АМКУ, а також з 26.02.2025 по 15.03.2025 проведене власне опитування, результати якого відображені у Звіті про соціологічне опитування.

Як вбачається зі Звіту опитування, існує суттєва відмінність результатів від отриманих відповідачем. Зокрема, відповідно до Звіту опитування: основними чинниками, що зумовлюють вибір споживачами мінеральної води, є її ціна (74,4% відповідей) та смакові властивості (52,1%), тоді як на вплив інформації на етикетці (крім назви, хімічного складу, місця виробництва, показань та протипоказань) вказали лише 3,6% респондентів (див. запитання № 1); у відношенні конкретно до води BUVETTE 3 (Vital) для осіб, які її купували, такими чинниками також були ціна (76,3%) та смакові властивості (56,7%), тоді як інша інформація, нанесена на етикетці, має найменший відсоток (1,8%); на переважну більшість споживачів (82,3%), які коли-небудь купували природну мінеральну столову воду BUVETTE 3 (Vital), наявність на етикетці води Інформації 1 не мала жодного впливу у контексті питання про купівлю.

Так само, на думку переважної кількості споживачів (75,1%), вона б не мала впливу і в майбутньому. Важливо, що наявність стверджували лише 4,1%, а можливість - 12,4% (позитивного) й 4,6% (негативного). Решті респондентів було важко відповісти; веб-сайт позивача відвідали лише 1,4% споживачів за минулий рік, тоді як не відвідували 88,6%; на переважну більшість споживачів (76,4%), якби вони мали намір купувати воду BUVETTE 3 (Vital), Інформація 2 не мала жодного впливу.

Стверджувальну відповідь дали лише 11,5% (позитивний вплив) та 4,9% (негативний вплив). Решті респондентів було важко відповісти; більшість споживачів (58,4%) сприймають Інформацію 1 та Інформацію 2, або принаймні окремі її частини (6,9%), такою, що стосується мінеральних вод в цілому; як рекламні гасла сприймають її 54,1% та 17,3%, відповідно.

Проведене на замовлення позивача опитування та наведені результати суперечать позиції АМКУ про вплив Інформації - 1 та Інформації - 2 на наміри споживачів щодо придбання води. Натомість рецензія вказує на те, що опитування споживачів є недостовірним та неналежним доказом (а отже не може використовуватися на підтвердження позиції відповідача).

Також колегія суддів зазначає, що АМКУ, спираючись на проведене опитування, без висновків експерта або відповідної спеціалізованої установи, самостійно зробив висновок, що Інформація - 1 та Інформація - 2 може ввести в оману споживачів і на основі цих даних притягнув позивача до відповідальності.

Водночас, з висновку ТОВ "Дослідницька компанія "Соціополіс" вбачається, що проведення анкетування відповідачем не відповідає вимогам, які ставляться до соціологічного опитування.

Вказний висновок позивача був відхилений відповідачем, з яким погодився суд першої інстанції, без надання йому будь якої оцінки при цьому пославшись на те, що він спростовуються матеріалами справи, а також не надано жодних доводів щодо необґрунтованості чи нерепрезентивності проведеного опитування і не зазначено, якими саме матеріалами справи та яким чином спростовуються вказані результати опитування, хоча вказане Товариство спеціалізується на проведенні таких опитувань.

Для виконання вимог ст. 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

У даній справі суд апеляційної інстанції ураховує висновки Європейського суду з прав людини у справі «SA-CAPITAL OY v. FINLAND» (рішення від 14.02.2019, яке набуло статусу остаточного 14.05.2019) (https://hudoc.echr.coe.int/rus#%22fulltext%22:[%225556/10%22],%22documentcollectionid2%22:[%22GRANDCHAMBER%22,%22CHAMBER%22],%22itemid%22:[%22001-189791%22]), предметом якої був розгляд питання порушення конкурентного законодавства. Європейський суд з прав людини, зокрема, дійшов таких висновків.

Суд наголошує, що справедливість розгляду слід оцінювати в цілому, беручи до уваги особливий характер та обставини справи, а також що питання, чи право на захист, зокрема, було забезпечено належним чином узгоджується зі статтею 6, має розглядатися у світлі всіх відповідних елементів справи. У цьому контексті Суд визнає, що справи щодо обмеження конкуренції зазвичай стосуються складних і часто широких економічних питань і пов`язаних з ними фактичних питань, а це означає, що відповідні елементи доказів також будуть багатогранними. Суд також усвідомлює сильний суспільний інтерес, пов`язаний з ефективним забезпеченням застосування законодавства про конкуренцію. Крім того, слід пам`ятати про те, що, як правило, фінансові санкції, які застосовуються в цій сфері, накладаються не на фізичних осіб, а на юридичних осіб, які визначаються кількісно на основі шкідливих наслідків антиконкурентної поведінки та з урахуванням господарського обороту суб`єктів, визнаних такими, що порушують правила конкуренції (п. 78 рішення «SA-CAPITAL OY v. FINLAND»).

У п. 106 рішення «SA-CAPITAL OY v. FINLAND» суд повторює, що, за загальним правилом, національні суди мають оцінювати наявні у них докази, застосовувати відповідний стандарт доказування та оцінювати, чи є прийняті докази достатніми для винесення обвинувального вироку. Суд має переконатися, що провадження в цілому було справедливим.

Також у пункті 71 рішення «SA-CAPITAL OY v. FINLAND» Європейського суду з прав людини також вказав, що не в останню чергу з огляду на той факт, що коло проваджень, які вважаються такими, що підпадають під кримінальну сферу статті 6, розширився, що існують «кримінальні звинувачення» різної ваги і що, в той час як вимоги справедливого розгляду є найсуворішими стосовно суворої суті кримінального законодавства, є випадки, коли, незважаючи на те, що вони підпадають під кримінальну відповідальність, процесуальні гарантії не обов`язково застосовуються з повною суворістю (див. Jussila, cited above, § 43; Mamidakis v. Greece, no. 35533/04, § 30, 11.01.2007; Chap Ltd v. Armenia, no. 15485/09, § 41, 04.05.2017; Цzmurat Эnюaat Elektrik Nakliyat Temizlik San. Ve Tic. Ltd. Єti. v. Turkey, no. 48657/06, § 28, 27.11.2017). Можна вважати, що диференційований підхід у цьому відношенні відображає вищезгадану загальну зосередженість Суду на тому, щоб розглядати, як його основну мету, справедливість судового розгляду в цілому, з метою забезпечення права на захист, а також пам`ятаючи про інтереси громадськості та потерпілих у належному виконанні відповідних законів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами ГПК України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як «баланс вірогідностей» та з урахуванням дискреційних повноважень та розсудом, якими наділений регулятор у сфері захисту конкурентного законодавства з урахуванням вищенаведеного конвенційного принципу справедливості судового розгляду вцілому.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України правових норм у розгляді антимонопольної справи, повноту з`ясування обставин, які мають значення для справи; доведення АМК України обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; відповідність висновків, викладених у рішенні АМК України, обставинам справи. Водночас, суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції та самостійно встановлювати, зокрема, обставини інкримінованого порушення, збирати докази, що відноситься до дискреційних повноважень органів АМК України під час розгляду антимонопольної справи.

Законодавство про захист економічної конкуренції визначає конкуренцію як змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання.

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що лише згадка про опитування у рішенні АМКУ, без дослідження, оцінки, а також обґрунтувань причин його відхилення та надання переваги іншим доказам, свідчить про неповне з`ясування АМКУ обставин, які мають значення для справи.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги особливий характер та обставини справи, розглядає дану справу у світлі всіх відповідних елементів справи. У цьому контексті зазначає, що дана справа стосуються складного процесу дослідження та встановлення факту поширення Товариством інформації, яка вводить в оману, шляхом повідомлення безпосередньо невизначеному колу осіб неправдивих відомостей, а це означає, що відповідні елементи доказів є багатогранними. Водночас, встановлені регулятором обставини та докази у своїй сукупності не дають підстави для висновку про те, що факт поширення Товариством інформації, яка вводить в оману, шляхом повідомлення безпосередньо невизначеному колу осіб неправдивих відомостей, встановлений і доведений «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»).

При цьому, посилання відповідача на проведене ним опитування не може спростувати всіх наведених вище обставин.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем належними доказами не доведено поширення Товариством інформації, яка вводить в оману, шляхом повідомлення безпосередньо невизначеному колу осіб неправдивих відомостей і як результат має ознаки недобросовісної конкуренції.

Також зміст рішення АМКУ не дозволяє дійти однозначного висновку про те, що саме внаслідок поширення Інформації -1 та Інформації-2 зменшилась чи збільшилась кількість споживачів інших торгових марок, оскільки динаміка ринку не досліджувалась, зокрема, відсутні дані про те, що споживачі відмовилися від інших виробників мінеральної води на користь води BUVETTE 3 (Vital), чи навпаки, саме через зазначену у рекламі Інформацію-1 та Інформацію-2.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що АМКУ не доведено обставин, пов`язаних з наявністю в діях Товариства ознак, за якими кваліфікується правопорушення, передбачене статтею 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", в тому числі й те, що обраний Товариством спосіб повідомлення споживачів про властивості води BUVETTE 3 (Vital) вводить або може ввести їх в оману та вплинути на їх наміри придбати цю чи іншу мінеральну воду, а також обставин стосовно можливих наслідків дій Товариства і вчинення цих дій у конкурентному середовищі.

Статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; не доведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на встановлені обставини судом першої інстанції, колегія суддів здійснюючи перевірку оскаржуваного рішення АМК через призму статті 59 Закону встановила, що Комітетом не доведено об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Висновок про неправдивість Інформації - 1 та Інформації - 2 ґрунтується виключно на відсутності у позивача документального підтвердження відповідних властивостей продукції на момент поширення такої інформації, без встановлення її невідповідності об`єктивній дійсності та без наведення будь-яких негативних доказів, які б спростовували ці властивості.

Крім того, Антимонопольним комітетом України не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між поширенням спірної інформації та впливом на конкуренцію. Аналіз впливу дій позивача зведено до припущення про можливість такого впливу та формального посилання на наявність інших суб`єктів господарювання на відповідному ринку, без встановлення конкретних конкурентних відносин і без доведення того, що спірні дії могли вплинути на конкурентне становище таких суб`єктів.

Водночас, суд першої інстанції, розглядаючи спір, не здійснив належної перевірки рішення Антимонопольного комітету України за вказаними критеріями, обмежившись формальним відтворенням його мотивів. Суд не перевірив повноту з`ясування обставин Комітетом, не дослідив доведеність елементів складу правопорушення, не надав оцінки доводам позивача щодо відсутності неправдивості інформації та впливу на конкуренцію.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Антимонопольного комітету України не відповідає критеріям обґрунтованості та доведеності, визначеним статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Колегія суддів вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування колегії суддів, наведені у цій постанові.

Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо правомірності рішення Антимонопольного комітету України, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У справах щодо оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України обов`язок доведення обставин, що свідчать про наявність складу правопорушення, покладається на відповідний орган Комітету.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у справі № 910/4757/25 задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у справі № 910/4757/25 cлід скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у справі № 910/4757/25 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2025 у справі № 910/4757/25 - скасувати.

3. Прийняти у справі № 910/4757/25 нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємства «Ізумруд ЛТД» задовольнити повністю.

4.Визнати недійсним рішення Антимонопольного комітету України №540-р від 26.12.2024 «Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу».

5. Стягнути з Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю-Підприємства "Ізумруд ЛТД" (49000, м. Дніпро, вул. Лазаряна, буд. 3, кімн. 8, ) 4 542,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

6.Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

7. Матеріали справи № 910/4757/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 24.02.2026.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк