УХВАЛА

24 лютого 2026 року

м. Київ

Справа № 910/7640/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю.Л. - головуючого, Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року (колегія суддів у складі: головуючий Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Тищенко О.В.)

у справі №910/7640/25

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Артаір»

про стягнення 1 890 510,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (далі - Агенція, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Артаір» (далі - ТОВ «Артаір», відповідач) штрафних санкцій у розмірі 1 890 510,00 грн, з них: 1 524 298,00 грн пені та 366 212,00 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року у справі №910/7640/25 позов задоволено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року рішення Господарського суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року у справі №910/7640/25 змінено: позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 762 149,00 грн пені та 183 106,00 грн штрафу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за контрактом, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших негативних наслідків через незначне прострочення виконання зобов`язання з поставки товару, економічну ситуацію та воєнний стан в Україні, пославшись на засади справедливості, добросовісності та розумності, а також на необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, виснував про можливість на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зменшити на 50 % розмір пені до 762 149,00 грн та штрафу - до 183 106,00 грн.

16 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» Агенція звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року у справі №910/7640/25, а рішення Господарського суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року залишити без змін. В системі «Електронний суд» документ сформовано 16 лютого 2026 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 лютого 2026 року для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Власов Ю.Л. - головуючий, Булгакова І.В., Малашенкова Т.М.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Агенції, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до абзацу 1 пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

У тексті касаційної скарги Агенція посилається на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, та зазначає, що Верховний Суд не формував правової позиції щодо меж застосування частини третьої статті 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій за державними контрактами на поставку товарів оборонного призначення, укладеними в особливий період, - під час дії правового режиму воєнного стану та з урахуванням публічного інтересу в забезпеченні обороноздатності держави та критичної важливості своєчасного виконання оборонних контрактів.

Втім, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 виснувала, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Застосоване у статті 551 ЦК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №910/15705/21, від 01 лютого 2023 року у справі №914/3203/21, від 22 травня 2024 року у справі №911/95/20, від 18 грудня 2024 року у справі №921/320/24, від 08 січня 2025 року у справі №921/299/24, від 19 лютого 2025 року у справі №903/665/24).

Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі №907/583/22, від 28 листопада 2023 року у справі №916/1504/22, від 03 грудня 2024 року у справі №904/872/24, від 03 грудня 2024 року у справі №909/321/24.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі №911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Верховний Суд неодноразово посилався та враховував власні висновки з цього питання (ухвали від 23 квітня 2025 року у справі №904/1819/24, від 05 травня 2025 року у справі №927/957/24, від 15 травня 2025 року у справі №909/749/24, від 15 грудня 2025 року у справі №916/187/25), зокрема й у спорах щодо виконання державних контрактів на поставку товарів оборонного призначення під час дії воєнного стану (ухвали від 19 червня 2025 року у справі №906/1124/24, від 02 липня 2025 року у справі №906/1153/24, від 14 липня 2025 року у справі №906/1129/24, від 24 жовтня 2025 року у справі №922/744/25).

Зважаючи на викладене, є необґрунтованим посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо меж застосування частини третьої статті 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій за державними контрактами на поставку товарів оборонного призначення, укладеними під час дії правового режиму воєнного стану.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення першої інстанції у справі №910/7640/25 відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи відсутні, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України.

Враховуючи наведене клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року у справі №910/7640/25 Суд залишає без розгляду.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року у справі №910/7640/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова

(з окремою думкою)