ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4263/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Міського комунального підприємства "Одеська теплоелектроцентраль №2" (, 65490, Одеська обл., Одеський р-н, м. Теплодар, вул. Польова, 1)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодаренерго" (, 65490, Одеська обл., Одеський р-н, м. Теплодар, Промплощадка)

про стягнення 853396,77 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ліліт Бегларян

Позивач Міське комунальне підприємство "Одеська теплоелектроцентраль №2" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодаренерго" про стягнення 853396,77 грн.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 24.11.2017 №2-Р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою від 04.11.2025 позовну заяву Міського комунального підприємства "Одеська теплоелектроцентраль №2" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження; призначено судове засідання по справі на 03.12.2025; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

01.12.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, який ухвалою від 02.12.2025 повернуто без розгляду.

03.12.2025 від відповідача надійшло повідомлення про реєстрацію Електронного кабінету та відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку на його подання.

Ухвалою від 03.12.2025 за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 24.12.2025.

17.12.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Сулімовської М.Б. судове засідання, призначене на 24.12.2025, не відбулося.

30.12.2025 від відповідача надійшло заперечення.

Ухвалою від 12.01.2026, з урахуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, постановлено розглянути справу у розумні строки, призначено судове засідання у справі на 22.01.2026.

У зв`язку з розгерметизацією системи опалення та низькою температурою повітря в адміністративній будівлі суду, у тому числі в приміщенні серверної, в Господарському суді Одеської області 22.01.2026 було призупинено реєстрацію вхідної кореспонденції та проведення судових засідань, про що відповідальними особами суду складено Акт від 22.01.2026.

Ухвалою від 26.01.2026 призначено судове засідання на 04.02.2026.

У зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м.Одеса та Одеській області повітряної тривоги судове засідання, призначене на 04.02.2026, не відбулося.

Ухвалою від 04.02.2026 призначено судове засідання на 11.02.2026.

В судовому засіданні 11.02.2026 заслухано представників сторін по суті спору, досліджено докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення.

Представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 11.02.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення та повідомлено, що скорочене рішення (вступну та резолютивну частини) буде проголошено 18.02.2025 о 12:15 год.

18.02.2026 судом, в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено господарським судом, Міське комунальне підприємство "Одеська теплоелектроцентраль №2" є правонаступником обласного комунального підприємства "Одеська теплоелектроцентраль №2", та створене на підставі рішення Одеської обласної ради від 17.05.2002 №21-XXIV. Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Теплодар та знаходиться в управлінні Теплодарської міської ради Одеського району Одеської області.

Метою створення підприємства є задоволення потреб територіальної громади міста шляхом здійснення господарської діяльності, пов`язаної з виробництвом та постачанням теплової енергії, та іншої діяльності з метою отримання прибутку в порядку, визначеному законодавством України (п.1.1, 2.1 Статуту).

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Теплодаренерго" є суб`єктом господарювання, який упродовж тривалого проміжку часу здійснював діяльність з постачання тепла населенню з використанням спеціального обладнання на підставі відповідної ліцензії.

09.02.2016 ТОВ "Теплодаренерго" листом № 06/01-38 повідомило міського голову м. Теплодар про те, що не буде надавати послуги з опалення для населення та установ міста починаючи з опалювального періоду 2016-2017 років та просило для недопущення надзвичайних обставин в місті Теплодар визначити іншого виробника цих послуг.

12.02.2016 виконавчим комітетом Теплодарської міської ради Одеської області ухвалено рішення "Про визначення виробника, транспортувальника, постачальника теплової енергії та виконавця послуг з теплопостачання (опалення) м.Теплодар на опалювальний сезон 2016-2017 років" №16/В-2016, відповідно до пункту 1 якого визначено КП "Одеська ТЕЦ-2" з 01.05.2016 виробником, транспортувальником, постачальником теплової енергії та виконавцем послуг теплопостачання (опалення) м. Теплодар в опалювальний сезон 2016-2017 років.

18.02.2016 рішенням Теплодарської міської ради Одеської області №71-VII затверджено рішення виконавчого комітету від 12.02.2016 № 16/В-2016.

На підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 13.06.2016 №1109 КП "Одеська ТЕЦ-2" отримано ліцензії на постачання теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами.

30.06.2016 між ТОВ "Теплодаренерго" (орендодавець) та КП "Одеська ТЕЦ-2" (орендар) укладено договір оренди майна №11, відповідно до пунктів 1.1, 9.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування об`єкт оренди, який належить йому на праві власності: когенераційну установку комплекс обладнання згідно переліку № 1, що працює способом комбінованого виробництва електричної та теплової енергії та знаходиться в будівлі Пуско-резервної котельної за адресою: проїзд Котельний, м. Теплодар, Одеської області.

30.06.2016 рішенням Теплодарської міської ради Одеської області №134-VII затверджено договір оренди майна від 30.06.2016 №11, укладений між КП "Одеська ТЕЦ-2" та ТОВ "Теплодаренерго".

01.07.2016 КП "Одеська ТЕЦ-2" підписано та подано ПАТ "Одесагаз" Заяву- приєднання до умов договору розподілу природного газу (для споживачів, що не є побутовими).

30.09.2016 КП "Одеська ТЕЦ-2" звернулось з листом до НАК "Нафтогаз України", у якому просило укласти договори на постачання природного газу, який використовується для виробництва теплової енергії для наступних категорій споживачів: для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; для бюджетних організацій; інших споживачів, на період з жовтня 2016 року по березень 2017 року.

12.10.2016 виконавчим комітетом Теплодарської міської ради Одеської області прийнято рішення "Про початок опалювального сезону 2016-2017 років" №185/В-2016, відповідно до пунктів 1, 2 якого вирішено розпочати опалювальний сезон 2016-2017 років у м. Теплодар з 01.11.2016 при умові встановлення середньодобової температури нижче + 8 градусів Цельсія на протязі трьох діб на 165 календарних днів; зобов`язано КП "Одеська ТЕЦ-2" забезпечити роботу котельної в режимі згідно температурного графіку та подачу теплоносія споживачам м. Теплодар тільки на опалення приміщень м. Теплодар.

Листом від 19.10.2016 № 26-7117/1.2-16 НАК "Нафтогаз України" у відповідь на лист КП "Одеська ТЕЦ-2" від 30.09.2016 № 03/01-115 повідомила про наявність станом на 18.10.2016 заборгованості ТОВ "Теплодаренерго" перед компанією у розмірі 3616308,62 грн., а також, із посиланням на частину третю статті 22 Закону України "Про теплопостачання", запевнила у готовності розглянути питання щодо укладання договорів постачання природного газу після врегулювання питання щодо належного оформлення переведення вказаної заборгованості та її погашення КП "Одеська ТЕЦ-2".

28.10.2016 КП "Одеська ТЕЦ-2" звернулось з листом №03/01-185 до НАК "Нафтогаз України", у якому повідомило, що не може бути правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати природного газу ТОВ "Теплодаренерго" згідно із статтею 22 Закону України "Про теплопостачання", оскільки не брало в оренду цілісний майновий комплекс з виробництва теплоенергії. Також повідомило, що ТОВ "Теплодаренерго" надало гарантійний лист на адресу НАК "Нафтогаз України", в якому гарантує сплату боргових зобов`язань за природний газ перед компанією, зауважувавши, що направляло зусилля на погашення дебіторської та кредиторської заборгованості, щоденно через АТ "Ощадбанк" та АТ КБ "Приватбанк" перераховувало кошти НАК "Нафтогаз України", та надало розрахунки обсягу заборгованості в різниці в тарифах за 1 квартал 2016 року на суму 1,6 млн. грн., якою змогло б погасити заборгованість за природний газ для населення.

Також у листі від 28.10.2016 №03/01-185 КП "Одеська ТЕЦ-2", у зв`язку з соціальним напруженням населення в м.Теплодар Одеської області, значним похолоданням та неможливістю розпочати опалювальний сезон 2016-2017 років, просило НАК "Нафтогаз України", як гарантованого постачальника природного газу, терміново укласти договори на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг опалення та постачання гарячої води населенню, бюджетним організаціям та іншим споживачам.

28.10.2016 рішенням Постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу та енергозбереження Одеської обласної ради №11/1-6ПК рекомендовано Теплодарському міському голові вжити термінових дієвих заходів щодо організації проведення та належного проходження опалювального сезону 2016-2017 років в м.Теплодар, а саме укладання у найкоротші терміни договору між НАК "Нафтогаз України" та КП "Одеська ТЕЦ-2" на постачання природного газу та про визнання і реструктуризацію наявного боргу. Про результати проведеної роботи вимагала поінформувати постійну комісію у 10-денний строк.

04.11.2016 Теплодарською міською радою Одеської області прийнято рішення №194-VII "Про укладення між КП "Одеська ТЕЦ-2" та ТОВ "Теплодаренерго" договорів про переведення боргу".

Згідно із пунктом 1 міська рада вирішила: КП "Одеська ТЕЦ-2": 1) укласти договори про переведення боргу з ТОВ "Теплодаренерго" перед НАК "Нафтогаз України", пов`язаного з неналежним виконанням ТОВ "Теплодаренерго" своїх зобов`язань за договорами купівлі-продажу природного газу від 18.10.2012 №12/1069-БО-23, від 28.12.2012 № 13/3112- ТЕ-23, від 03.12.2013 № 1757/14-БО-23, від 31.01.2014 № 2752/14-КП-23, від 15.12.2015 № 3061/16-БО-23, від 21.12.2015 № 3060/16-ТЕ на загальну суму 3928024,00 грн.; 2) прийняти у повному обсязі від ТОВ "Теплодаренерго" дебіторську заборгованість, у тому числі, різницю в тарифах у сумі 1623201,33 грн.; заборгованість споживачів послуг ТОВ "Теплодаренерго" за електроенергію, оренду, теплопостачання, тощо.

Також пунктом 3 рішення Теплодарської міської ради Одеської області від 04.11.2016 №194-VII зобов`язано КП "Одеська ТЕЦ-2" разом з юридичним відділом виконавчого комітету Теплодарської міської ради розробити заходи щодо стягнення дебіторської заборгованості ТОВ "Теплодаренерго". Згідно із преамбулою означеного рішення, останнє приймалося відповідно до статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" у зв`язку з тим, що не було укладено договір на постачання природного газу між КП "Одеська ТЕЦ-2" та НАК "Нафтогаз України", що призвело б до зриву початку опалювального сезону 2016-2017 років у м.Теплодар через відмову НАК "Нафтогаз України" в укладенні договору постачання природного газу (лист від 19.10.2016 № 26-7117/1.2-16), у зв`язку з неодноразовими безрезультатними переговорами з керівництвом НАК "Нафтогаз України" щодо підписання договору про постачання природного газу на період з 01.10.2016 по 31.03.2017 з КП "Одеська ТЕЦ-2", розуміючи, що переведення боргу ТОВ "Теплодаренерго" на КП "Одеська ТЕЦ-2" є тяжкою вимушеною обставиною, яка призводить до вкрай невигідних умов для м.Теплодар, але враховуючи, що температурний режим в житлових будинках м. Теплодар, дитячих садках, загальноосвітній школі, міській лікарні та в інших установах досягав не більше 10 градусів Цельсія.

При цьому, 26.03.2019 року рішенням Теплодарської міської ради Одеської області від №554-VII до рішення Теплодарської міської ради Одеської області від 04.11.2016 №194-VII було внесено зміни, зокрема пп.2 п.1 якого було виключено, тобто, як зазначає позивач, дебіторська заборгованість ТОВ "Теплодаренерго" (різниця в тарифах у сумі 1623201,33 грн., заборгованість споживачів послуг ТОВ "Теплодаренерго" за електроенергію, оренду, теплопостачання, тощо) від ТОВ "Теплодаренерго" КП "Одеська ТЕЦ-2" не приймалась.

10.11.2016 між НАК "Нафтогаз України" (кредитор), ТОВ "Теплодаренерго" (первісний боржник) та КП "Одеська ТЕЦ-2" (новий боржник) було укладено декілька договорів про переведення боргу, серед яких договір переведення боргу № 14/9523/16, відповідно до пункту 1.1 якого, за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 № 3061/16-БО-23, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

У пункті 2.1 договору переведення боргу від 10.11.2016 № 14/9523/16 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладення даного договору складає 1314360,30 грн.

24.11.2017 року між КП "Одеська ТЕЦ-2" та ТОВ "Теплодаренерго" було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р, за яким ТОВ "Теплодаренерго" виконувало свої зобов`язання до 06.07.2018 року.

КП "Одеська ТЕЦ-2" неодноразово надсилало листи керівництву ТОВ "Теплодаренерго" з проханням врегулювати заборгованість, в тому числі й шляхом часткового заліку зістрічних вимог, надсилаючи разом з такими листами, а саме 31.08.2020, 01.02.2021, 01.07.2024, акти часткового заліку зістрічних вимог. На жодний лист відповіді ТОВ "Теплодаренерго" не надало, акти не підписало.

Як зазначає позивач, наразі за відповідачем обліковується заборгованість за договором про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р в розмірі 853396,77 грн., що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Не погоджуючись із позовними вимогами відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник в судовому засіданні зазначив, що в провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/3197/16 за позовом КП "Одеська ТЕЦ-2" до відповідача ТОВ "Теплодаренерго" про визнання недійсними договорів про переведення боргу, укладених з ТОВ "Теплодаренерго". Рішенням Господарського суду Одеськоії області від 12.02.2020 у справі № 916/3197/16 визнано недійсними чотири договори про переведення боргу з шести укладених між НАК "Нафтогаз України", ТОВ "Теплодаренерго" та МКП "ОТЕЦ-2", в тому числі від 10.11.2016 №14/9518/16, від 10.11.2016 №14/9519/16, від 10.11.2016 №14/9520/16, від 10.11.2016 № 14/9521/16.

В своєму рішенні суд висловив позицію щодо дійсності договору про переведення боргу №14/9522/16 та договору про переведення боргу №14/9523/16 щодо правонаступництва МКП "ОТЕЦ № 2" у правовідносинах з НАК "Нафтогаз України", а також можливості виконання саме позивачем боргового зобов`язання, яке хоч і виникло під час діяльності ТОВ "Теплодаренерго", але має бути виконано його правонаступником.

Так судом констатовано, що: МКП "ОТЕЦ-2" є правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у ТОВ "Теплодаренерго"; можливість стягнення зі споживачів дебіторської заборгованості ТОВ "Теплодаренерго" його правонаступником свідчить про наявність механізму компенсації сум основного боргу, переданого за договорами переведення боргу.

Таким чином, на переконання відповідача, заходи щодо стягнення з боржників (споживачів послуг) заборгованості, що виникла у ТОВ "Теплодаренерго" перед НАК "Нафтогаз України", мали бути вжиті саме позивачем як правонаступником товариства.

Зауважує, що позивач, звертаючись до суду з вимогами до ТОВ "Теплодаренерго", фактично намагається перекласти на відповідача наслідки невиконання державою та органами місцевого самоврядування власних обов`язків щодо відшкодування різниці в тарифах.

Разом з тим, МКП "ОТЕЦ № 2" мало можливість відшкодувати різницю в тарифах відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

На переконання відповідача, за волею власника комунального майна Теплодарської міської ради відбувся комплексний перерозподіл активів і пасивів: місто через МКП "ОТЕЦ №2" отримало право на різницю в тарифах і дебіторську заборгованість споживачів, а натомість прийняло на себе борги за газ перед НАК "Нафтогаз України". Отже, ризик непогашення різниці в тарифах з боку держави та місцевого бюджету був покладений саме на комунальне підприємство і громаду, а не залишений за приватним суб`єктом - ТОВ "Теплодаренерго".

Зазначає, що позивач у позові визнає, що на момент укладення договору № 2-р від 24.11.2017 Теплодарська міська рада та МКП "ОТЕЦ № 2" діяли в умовах загрози зриву опалювального сезону та необхідності термінового врегулювання відносин із НАК "Нафтогаз України". Це, на думку відповідача, означає, що усі сторони розуміли, що реальним джерелом погашення боргу має бути бюджетна компенсація різниці в тарифах, а не підприємницький дохід вже фактично виведеного з ринку теплопостачання ТОВ "Теплодаренерго".

Також відповідач наполягає на недоведеності розміру заборгованості, оскільки позивач не надав до суду розгорнутого графіка платежів і фактичних надходжень (доказів часткової оплати відповідачем коштів за договором реструктуризації), який би давав можливість суду перевірити правильність визначення саме такого залишку; доказів сплати боргу на рахунок НАК "Нафтогаз України".

Крім цього, відповідач зауважує про можливий пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки за договором №2-Р від 24.11.2017 право вимоги позивача виникало щомісяця щодо кожного простроченого платежу (з урахуванням передбаченого в договорі графіка).

Позов подано до суду лише в жовтні 2025 року, тоді як перший платіж відповідно до додатку №1 до договору № 2-р від 24.11.17 мав бути у листопаді 2017 року, а останній у жовтні 2022 року. Отже, щодо частини щомісячних платежів трирічний строк позовної давності очевидно розпочався ще у 2017-2018 роках.

Водночас позивач не навів у позові розрахунку позовної давності по кожному щомісячному платежу, не вказав дати, коли саме за графіком кожна частина боргу мала бути сплачена, і не довів, що з урахуванням наведених норм строки не сплинули хоча б щодо частини зобов`язань.

Відповідач, не маючи графіка погашення, позбавлений можливості надати точний контррозрахунок. Однак, виходячи з того, що перші платежі за договором №2-р мали здійснюватися ще в 2017 році, а позов подано у жовтні 2025, очевидно, що позовна давність щодо частини з них могла спливти, навіть з урахуванням карантинних та воєнних "зупинень".

На підставі викладеного відповідач позовні вимоги вважає необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, під правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Як зазначено у постанові Великої Палати Веоховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами.

Аналогічних висновків дійшла й Велика Палата у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 10.11.2016 між НАК "Нафтогаз України" (кредитор), ТОВ "Теплодаренерго" (первісний боржник) та КП "Одеська ТЕЦ-2" (новий боржник) було укладено договір про переведення боргу №14/9523/16, відповідно до пункту 1.1 якого, за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 № 3061/16-БО-23, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

У пункті 2.1 договору переведення боргу від 10.11.2016 №14/9523/16 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладення даного договору складає 1314360,30 грн.

24.11.2017 року між КП "Одеська ТЕЦ-2" (кредитор) та ТОВ "Теплодаренерго" (боржник) було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р, за умовами п.1 якого у порядку та на умовах, визначених договором, кредитор та боржник домовилися про реструктуризацію кредиторської заборгованості за спожитий природний газ, використаний боржником для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що виникла у боржника перед кредитором станом на 1 липня 2016 та не погашена до 31 грудня 2016 згідно з договором переведення боргу від 10 листопада 2016 №14/9523/16, укладеного між НАК "Нафтогаз України", ТОВ "Теплодаренерго" та Міським комунальним підприємством "Одеська теплоелектроцентраль №2" (далі - заборгованість), шляхом розстрочення на 60 календарних місяців без відстрочення її погашення.

Згідно п.3 договору, сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пунктів 1 і 2 договору, становить 1250651,77 грн., що підтверджується актом звіряння взаєморозрахунків, який в обов`язковому порядку додається до договору та є його невід`ємною частиною.

За умовами п.4 договору, боржник зобов`язується виплатити у повному обсязі заборгованість, зазначену в пункті 3 договору, шляхом перерахування щомісяця коштів з поточного рахунку боржника на поточний рахунок кредитора рівними частинами, починаючи з першого числа місяця, в якому укладено договір, відповідно до графіка погашення заборгованості згідно з додатком, який є його невід`ємною частиною, не пізніше останнього числа відповідного місяця.

Відповідно до п.5 договору, зобов`язання боржника зі сплати чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок кредитора коштів у строк та сумі, що встановлені графіком погашення заборгованості на відповідний місяць.

Згідно п.9 договору, реструктуризація заборгованості боржника здійснюється за погодженням з Теплодарською міською радою в особі міського голови Жовніра М.В., що діє на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Умовами п.19 визначено, що договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та погодження з гарантом і діє до 31 жовтня 2022.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень, погоджено з Теплодарською міською радою в особі міського голови, підписи скріплено печатками.

Додатком 1 до договору є Графік погашення заборгованості, підписаний представниками обох сторін без зауважень (а.с.34 зворот).

Також, в матеріалах справи наявний Акт звіряння взаєморозрахунків (згідно п.3 договору), підписаний представниками обох сторін, відповідно до якого станом на 24.11.2017 (дата укладення договору про реструктуризацію), сальдо становить 1250651,77 грн. на користь КП "Одеська ТЕЦ-2" (а.с.139).

Судом встановлено що позивач МКП "Одеська ТЕЦ-2" виконав свої зобов`язання перед НАК "Нафтогаз України" в частині погашення заборгованості за договором переведення боргу від 10.11.2016 № 14/9523/16, що підтверджено договором №155/2/1730-Р3 про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 22.12.2017, укладеним між НАК "Нафтогаз України" та МКП "Одеська теплоелектроцентраль №2", з додатками; Актом звіряння розрахунків станом на 30.09.2022, складеним НАК "Нафтогаз України" та МКП "Одеська теплоелектроцентраль №2"; платіжними інструкціями №332 від 28.10.2022, №352 від 23.11.2022 (а.с.142-147).

В свою чергу, ТОВ "Теплодаренерго" свої зобов`язання в частині погашення заборгованості за договором реструктуризації виконало частково, сплативши на користь позивача загалом 397255,00 грн.

Залишок несплаченої заборгованості складає 853396,77 грн. (про що також свідчить підписаний представниками сторін Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2016 по 15.01.2019 - а.с.141), що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином. Наведене вбачається з положень статті 204 Цивільного кодексу України, у якій зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі №344/2483/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 Цивільного кодексу України).

За правилом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд констатує, що на час звернення позивача з цим позовом до суду договір від 24.11.2017 про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р є дійсним, не оскаржувався, не визнаний недійсним в установленому порядку, і не є таким в силу закону; не розірваний та частково виконаний відповідачем, а відтак, є обов`язковим до виконання.

Доказів погашення відповідачем заявленої до стягнення заборгованості в добровільному порядку до суду не подано.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р у розмірі 853396,77 грн., враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Що стосується доводів відповідача відносно того, що позивач, звертаючись до суду з вимогами до ТОВ "Теплодаренерго", фактично намагається перекласти на відповідача наслідки невиконання державою та органами місцевого самоврядування власних обов`язків щодо відшкодування різниці в тарифах, в той час як МКП "ОТЕЦ № 2" мало можливість відшкодувати різницю в тарифах відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", суд зауважує, що заявлена до стягнення заборгованість виникла на підставі укладеного між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р. При цьому визначені у договорі зобов`язання відповідача в частині сплати обумовленої договором заборгованості прийняті останнім без жодних зауважень.

В свою чергу, за приписами ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, з огляду на наявність несплаченої за договором заборгованості, позивач цілком обґрунтовано звернувся до суду із цим позовом з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Щодо тверджень відповідача про недоведеність розміру заборгованості, оскільки позивач не надав до суду розгорнутого графіка платежів і фактичних надходжень (доказів часткової оплати відповідачем коштів за договором реструктуризації), який би давав можливість суду перевірити правильність визначення саме такого залишку; доказів сплати боргу на рахунок НАК "Нафтогаз України", то вказане спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, в матеріалах справи наявний додаток 1 до договору про реструктуризацію заборгованості - Графік погашення заборгованості, підписаний представниками обох сторін без зауважень (а.с.34 зворот).

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань перед НАК "Нафтогаз України" в частині погашення заборгованості за договором переведення боргу від 10.11.2016 №14/9523/16 підтверджено договором №155/2/1730-Р3 про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 22.12.2017, укладеним між НАК "Нафтогаз України" та МКП "Одеська теплоелектроцентраль №2", з додатками; Актом звіряння розрахунків станом на 30.09.2022, складеним НАК "Нафтогаз України" та МКП "Одеська теплоелектроцентраль №2"; платіжними інструкціями №332 від 28.10.2022, №352 від 23.11.2022 (а.с.142-147).

Щодо не подання позивачем доказів часткової оплати заборгованості відповідачем, то суд звертає увагу на те, що у справі про стягнення заборгованості доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

В частині тверджень відповідача про можливий пропуск позивачем позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що має намір заявити клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача за кожним щомісячним платежем окремо, проте оскільки позивач не навів у позові розрахунку позовної давності по кожному щомісячному платежу, не вказав дати коли саме за графіком кожна частина боргу мала бути сплачена, і не довів, що з урахуванням наведених норм строки не сплинули хоча б щодо частини зобов`язань, то відповідач, не маючи графіка погашення, позбавлений можливості надати точний контррозрахунок.

Разом з тим, під час розгляду справи, до ухвалення рішення відповідачем не було заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача.

Повідомлення про намір заявити про застосування позовної давності не може розцінюватися як заява про застосування позовної давності.

Водночас, суд вважає за необхідне зауважити про наступне.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 853396,77 грн., яка мала сплачуватись відповідачем згідно Графіку погашення заборгованості щомісяця рівними частинами по 20844,20 грн. Перший платіж мав бути сплачений в листопаді 2017 року, останній - в жовтні 2022.

Загалом відповідачем було сплачено 397255,00 грн., тобто по травень 2019 включно - у повному обсязі та частину заборгованості в розмірі 1215,20 грн. - за червень 2019, що вбачається з графіку платежів за договором, складеному позивачем (а.с.140).

З огляду на умови п.4 договору про реструктуризацію заборгованості, залишок заборгованості за червень 2019 мав бути сплачений до 30.06.2019. Отже, строк позовної давності за цією заборгованістю повинен був закінчитися 30.06.2022.

Судом враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із наступними змінами і доповненнями) було установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дія якого неодноразово продовжувалася.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30 березня 2020 року вирішено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнити, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COV1D-19)" №540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року.

30 червня 2023 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантин скасовано.

Таким чином, карантин на території України діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану.

15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX, відповідно до якого Прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19, згідно з яким, у період дії в Україні воєнного стану позовна давність, визначена у ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжується на строк його дії.

Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-IX пункт 19 викладено в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Отже, ЦК України передбачає виключення із загального правила (спеціальний порядок, правила), яке і має застосовуватися, якщо перебіг позовної давності відбувається під час воєнного стану. Таким виключенням є зупинення перебігу позовної давності.

Продовження строків, у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

Тобто, з 15 березня 2022 року зупинився облік строків позовної давності для будь-яких зацікавлених у судовому захисті осіб, в тому числі перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування воєнного стану.

Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності з 04 вересня 2025 року, відновлено обчислення строків позовної давності.

З огляду на те, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стянення заборгованості за червень 2019 повинен був закінчитися 30 червня 2022 року, суд, з урахуванням вищезазначених нормативних актів під час дії карантину та воєнного стану, приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з позовом 21 жовтня 2025 року строк позовної давності не пропущено.

Відповідно, строк позовної давності не пропущено і щодо решти вимог (щомісячних платежів, починаючи з липня 2019 року).

Відтак, суд зазначає, що у даній справі відсутні підстави щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Тобто, на дату звернення позивача до суду з цим позовом строки позовної давності за заявленими вимогами були продовжені, та в подальшому зупинені, у зв`язку з чим позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

При цьому суд звертає увагу на наступне.

За змістом ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено вимогу про стягнення 853396,77 грн., тобто за подання цієї позовної заяви повинно бути сплачено судовий збір у загальному розмірі 12800,95 грн.

Разом з цим, позовна заява подана через підсистему Електронний суд, у зв`язку з чим при розрахунку судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8. З урахуванням вказаного, сума судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, становить 10240,76 грн. (12800,95 х 0,8).

При зверненні з позовом до суду через підсистему Електронний суд позивач сплатив судовий збір в розмірі 12800,95 грн., замість 10240,76 грн. Таким чином, позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 2560,19 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання позивачем до суду подано не було, тому наразі судом не вирішується питання щодо повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в розмірі 2560,19 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплодаренерго" (, 65490, Одеська обл., Одеський р-н, м. Теплодар, Промплощадка) на користь Міського комунального підприємства "Одеська теплоелектроцентраль №2" (, 65490, Одеська обл., Одеський р-н, м. Теплодар, вул. Польова, 1) - 853396 (вісімсот п`ятдесят три тисячі триста дев`яносто шість) грн. 77 коп. заборгованості за договором про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ №2-р від 24.11.2017, 10240 (десять тисяч двісті сорок) грн. 76 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 24 лютого 2026 р.