ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. Справа № Б3/123-12 (911/3561/25)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Шифердеккер Оксани Олександрівни

до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

про визнання недійсним окремого пункту договору іпотеки та скасування державної реєстрації права іпотеки на земельну ділянку

В межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком"

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б3/123-12 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою від 16.10.2012 р.

21.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від ОСОБА_1 надійшла позовна заява до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", в якій остання просить суд:

- визнати недійсним підпункт 1.3.3. договору іпотеки № 151410Z2, що укладений 12.01.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 36 763 200,00 грн.;

- скасувати проведену на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 191, державну реєстрацію права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" () на земельну ділянку площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада.

Ухвалою господарського суду від 27.11.2025 р. задоволено клопотання ліквідатора ТОВ "Євробудком" арбітражного керуючого Шифердеккер О.О. про відстрочення сплати судового збору, відстрочено ліквідатору ТОВ "Євробудком" арбітражному керуючому Шифердеккер О.О. сплату судового збору за подання позовної заяви до винесення судового рішення у справі № Б3/123-12 (911/3561/25), прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, в межах провадження у справі № Б3/123-12 про банкрутство ТОВ "Євробудком", підготовче засідання призначено на 14.01.2026 р.

13.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі останньої.

Ухвалою господарського суду від 14.01.2026 р. розгляд справи у підготовчому засіданні суду відкладено на 11.02.2026 р.

Ухвалою господарського суду від 11.02.2026 р. закрито підготовче провадження; призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 04.03.2026 р.

У судове засідання з`явилися уповноважений представник позивача, який підтримав позовні вимоги, та уповноважений представник відповідача, який вирішення спору залишив на розсуд суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення присутніх представників учасників у справі, суд

встановив:

12.01.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 151410Z2, відповідно до умов якого, з урахуванням договору про внесення змін № 151410Z2-1 від 01.02.2010 р., іпотекою за цим договором забезпечуються всі вимоги іпотекодержателя, що випливають із кредитного договору від 28.05.2008 р. № 151408К13.

За умовами зазначеного кредитного договору іпотекодавцю було надано кредит у сумі 71 405 074,85 доларів США та 2 038 677,99 грн. на умовах, визначених кредитним договором, зі строком погашення до 31.12.2014 р., із нарахуванням процентів, комісій та інших платежів відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до п. 1.3 іпотечного договору предметом іпотеки, що забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, є нерухоме майно земельні ділянки, що належать іпотекодавцю на праві власності, загальною площею 62,9462 га, розташовані на території Бориспільського району Київської області, а саме:

п. 1.3.1 земельна ділянка площею 6,4201 га, кадастровий номер :03:003:0056, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 17 698 930,00 грн. (далі предмет іпотеки 1);

п. 1.3.2 земельна ділянка площею 10,5261 га, кадастровий номер :03:003:0052, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 29 018 350,00 грн. (далі предмет іпотеки 2);

п. 1.3.3 земельна ділянка площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 36 763 200,00 грн. (далі предмет іпотеки 3).

Як зазначає позивач, 22.06.2015 р. рішенням господарського суду Київської області у справі № 911/1455/15, яке набрало законної сили 14.07.2015 р., задоволено позов заступника Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" та Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", за участю третьої особи Кабінету Міністрів України про визнання недійсними окремих пунктів договору.

Вказаним рішенням суду визнано недійсними підпункти 1.3.1 та 1.3.2 іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р. щодо передачі в іпотеку земельних ділянок площею 6,4201 га з кадастровим номером :03:003:0056 та площею 10,5261 га з кадастровим номером :03:003:0052, розташованих на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Позивач також зазначає, що 06.04.2018 р. керівник Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся до господарського суду Київської області із заявою № 34-5079 вих18 про роз`яснення рішення суду від 22.06.2015 р. у справі № 911/1455/15. У зазначеній заяві ставилося питання, зокрема, щодо необхідності скасування запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек № 9415326 з подальшою державною реєстрацією іпотеки окремо щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0032 на підставі договору іпотеки № 151410Z2 від 12.01.2010 р., а також щодо можливості скасування записів про іпотеку № 8745436 та № 8747025 і записів про заборону на нерухоме майно (обтяження) № 8745285 та № 8746906.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.04.2018 р. у справі № 911/1455/15 у задоволенні заяви про роз`яснення рішення відмовлено.

Як зазначає позивач, постановою господарського суду Київської області від 26.05.2021 р. у справі № Б3/123-12 Товариство з обмеженою відповідальністю "Євробудком" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Шифердеккер О.О.

Позивач звертає увагу, що 25.06.2025 р. рішенням господарського суду Київської області у справі № Б3/123-12 (911/3064/24) задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробудком" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Шифердеккер О.О. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шанні".

Вказаним рішенням розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 23.12.2009 р. приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Мургою С.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3892, укладений між ТОВ "Шанні" та ТОВ "Євробудком", а також стягнуто з ТОВ "Шанні" на користь ТОВ "Євробудком" 1 837 700,00 грн., сплачених на виконання зазначеного договору.

Як зазначає позивач, під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2009 р. ТОВ "Шанні" продало ТОВ "Євробудком" земельну ділянку площею 46,0000 га з кадастровим номером :03:006:0032, яка нібито мала бути розташована на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області.

Разом з тим, як зазначає позивач, з наданих у справі доказів, зокрема зі змісту листа Головного слідчого управління Національної поліції України від 02.04.2024 р. № 48534-2024, встановлено, що зазначена земельна ділянка фактично не існує, а вказаний кадастровий номер є вигаданим та ніколи не присвоювався жодній земельній ділянці.

На думку позивача, наведене свідчить про те, що земельна ділянка площею 46,0000 га з кадастровим номером :03:006:0032 не могла бути предметом договору купівлі-продажу, а відтак і не могла бути предметом іпотеки за договором № 151410Z2 від 12.01.2010 р., оскільки ТОВ "Євробудком" не було та не могло бути її власником.

Позивач також зазначає, що 03.11.2025 р. на виконання рішення господарського суду Київської області у справі № Б3/123-12 (911/3064/24) судом було видано наказ про стягнення з ТОВ "Шанні" 1 837 700,00 грн., який 18.11.2025 р. ліквідатор банкрута направив до органу примусового виконання рішень.

З метою встановлення фінансової спроможності ТОВ "Шанні" ліквідатором було здійснено перевірку наявності майна та активів товариства за даними відповідних державних реєстрів.

За результатами такої перевірки, як зазначає позивач, встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ "Шанні" не має у власності нерухомого майна, а виявлена земельна ділянка площею 6,18 га з кадастровим номером :04:012:0054 була витребувана у власність держави на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 23.01.2014 р.

Позивач також зазначає, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо ТОВ "Шанні" відкрито виконавче провадження № 64872415 за заявою Київської обласної прокуратури.

У зв`язку з цим ліквідатором банкрута було запропоновано комітету кредиторів включити до складу активів банкрута право вимоги до ТОВ "Шанні" у розмірі 1 837 700,00 грн. з метою подальшого продажу такого активу на аукціоні.

Разом з тим, як зазначає позивач, під час засідання комітету кредиторів 17.11.2025 р. представник Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" запропонувала відкласти вирішення цього питання, посилаючись на те, що відповідна земельна ділянка перебуває в іпотеці банку за договором іпотеки № 151410Z2 від 12.01.2010 р., який, на думку банку, залишається чинним.

Позивач зазначає, що станом на 19.11.2025 р. відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек за реєстраційним номером 9415326 об`єктом обтяження продовжує значитися земельна ділянка площею 46,0000 га з кадастровим номером :03:006:0032.

Водночас, на переконання позивача, Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України", будучи учасником справи про банкрутство № Б3/123-12 та маючи у розпорядженні інформацію про відсутність відповідної земельної ділянки, зокрема з огляду на лист Головного слідчого управління Національної поліції України від 02.04.2024 р. № 48534-2024 та встановлені судом обставини у справі № Б3/123-12 (911/3064/24), не вживає заходів щодо виключення відповідного об`єкта з Державного реєстру іпотек.

Позивач вважає, що оскільки земельна ділянка площею 46,0000 га з кадастровим номером :03:006:0032 фактично не існує, ТОВ "Євробудком" не могло набути право власності на такий об`єкт та, відповідно, не мало правових підстав передавати його в іпотеку.

У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить:

визнати недійсним підпункт 1.3.3 договору іпотеки № 151410Z2 від 12.01.2010 р. щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 46,0000 га з кадастровим номером :03:006:0032;

скасувати державну реєстрацію права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на зазначену земельну ділянку, проведену на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 191.

Відповідач до суду відзив на позов не подав та письмових заперечень проти позовних вимог не надав. Разом з тим представник відповідача з`являвся у судові засідання, у яких висловлював свою позицію щодо заявлених позовних вимог, однак належних та допустимих доказів, які б спростовували викладені позивачем у позові обставини, суду не подав. При цьому представник відповідача фактично залишив на розсуд суду вирішення питання щодо задоволення або відмови у задоволенні позову.

У ст. 86 ГПК України вказано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні положення містить і ст. 4 ГПК України, згідної якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Згідно з ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Варто зазначити, що провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 р. у справі № 916/4644/15).

Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом.

З моменту відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс його правовідносин, а спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні щодо інших законодавчих актів України. Законодавство про банкрутство визначає особливі способи захисту інтересів учасників відповідного провадження, які з урахуванням принципу пріоритетності спеціальних норм мають застосовуватися переважно перед загальними цивільно-правовими способами захисту.

Одним із передбачених законом способів захисту є визнання недійсними правочинів та застосування наслідків їх недійсності, що дозволяє захистити майнові права учасників провадження, усунути незаконні обтяження та забезпечити справедливий розподіл майна боржника між кредиторами.

Згідно з положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною третьою ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Предметом іпотеки відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку" можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умов, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно з ст. 15 Закону України "Про іпотеку" іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Київської області від 25.06.2025 р. у справі № Б3/123-12 (911/3064/24) встановлено обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення даного спору.

Так, судом у зазначеній справі встановлено, що договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 23.12.2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шанні" (продавець), посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Мургою С.Г. та зареєстрованим у реєстрі за № 3892, передбачено продаж земельної ділянки площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, яка відповідно до змісту договору мала бути розташована на території Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області.

Разом з тим під час розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що фактично така земельна ділянка не існує. Зокрема, як свідчать надані суду докази, у тому числі зміст листа Головного слідчого управління Національної поліції України від 02.04.2024 р. № 48534-2024, кадастровий номер :03:006:0032 не присвоювався жодній земельній ділянці в Державному земельному кадастрі. Відтак земельна ділянка із зазначеними характеристиками фактично відсутня як об`єкт цивільних прав.

За результатами розгляду справи господарський суд Київської області дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання зазначеного договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим рішенням від 25.06.2025 р. у справі № Б3/123-12 (911/3064/24) розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :03:006:0032, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Мургою С.Г., зареєстрований у реєстрі за № 3892, укладений 23.12.2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шанні" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком".

Суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказана норма процесуального права закріплює принцип преюдиційності судових рішень та спрямована на забезпечення стабільності судових актів, уникнення повторного дослідження обставин, які вже були встановлені судом та набули юридичної визначеності.

Отже, обставини щодо неіснування земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0032, а також обставини укладення та подальшого розірвання договору купівлі-продажу від 23.12.2009 р., встановлені рішенням господарського суду Київської області від 25.06.2025 р. у справі № Б3/123-12 (911/3064/24), яке набрало законної сили, є преюдиційними для даної справи та не підлягають повторному доказуванню. Вказаним рішенням, зокрема, встановлено відсутність об`єкта цивільних прав земельної ділянки з відповідним кадастровим номером, а також припинення правової підстави, на якій ґрунтувалось набуття права власності на неї.

З урахуванням наведеного суд виходить з того, що на момент укладення іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р. у ТОВ "Євробудком" були відсутні належні правові підстави для розпорядження зазначеною земельною ділянкою як предметом іпотеки, оскільки саме право власності на неї не могло виникнути за відсутності об`єкта нерухомого майна, а правочин, який слугував підставою для такого набуття, у подальшому був розірваний у судовому порядку.

Таким чином, передання в іпотеку земельної ділянки площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 36 763 200,00 грн., за іпотечним договором № 151410Z2 від 12.01.2010 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком", не відповідає вимогам чинного законодавства щодо належності предмета іпотеки і правомочностей іпотекодавця.

Враховуючи викладене, а також оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що підпункт 1.3.3 іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р. в частині передачі в іпотеку зазначеної земельної ділянки не відповідає вимогам частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України та статті 5 Закону України "Про іпотеку", у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Щодо вимоги позивача про скасування проведеної на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 191, державної реєстрації права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" () на земельну ділянку площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи сторін та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує або спростовує обставину нікчемності правочину. Така правова позиція викладена, зокрема, у пункті 8.10 постанови Верховного Суду від 18.08.2020 р. у справі № 922/2250/16.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, як роз`яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права чи законні інтереси якої порушено вчиненням такого правочину.

Згідно ст.ст. 4, 5 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Разом з тим відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Частиною третьою статті 26 зазначеного Закону встановлено, що відомості про речові права та їх обтяження, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, прямо передбачених законом. Водночас у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, визнання його прийнятим з порушенням вимог закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, відповідні речові права чи обтяження припиняються.

При цьому у разі скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни чи припинення речових прав або їх обтяжень, такі права або обтяження підлягають приведенню у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом проведення державної реєстрації відповідних змін або набуття таких прав чи обтяжень у порядку, визначеному законом.

Суд зазначає, що за змістом наведеної правової норми виконанню підлягають, зокрема, судові рішення:

про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 р. у справі № 914/1201/19.

З урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності на момент укладення іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р. правових підстав для набуття ТОВ "Євробудком" права власності на земельну ділянку площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, суд дійшов висновку, що передання зазначеного майна в іпотеку не відповідало вимогам законодавства, оскільки предмет іпотеки не міг бути належним чином визначений як об`єкт цивільних прав, а іпотекодавець не мав необхідного обсягу прав щодо розпорядження ним.

За таких обставин державна реєстрація права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", здійснена на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., є похідною від правочину, який у відповідній частині визнано судом недійсним, а відтак не створює самостійних правових наслідків та підлягає скасуванню як така, що ґрунтується на неналежній правовій підставі.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права скасування державної реєстрації права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на земельну ділянку площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032 є належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів ТОВ "Євробудком".

Враховуючи, що державна реєстрація зазначеного обтяження здійснена на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., положення якого в частині передачі в іпотеку зазначеної земельної ділянки підлягають визнанню недійсними, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги ТОВ "Євробудком" та скасування державної реєстрації права іпотеки ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на земельну ділянку, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 р. "Справа "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) зазначено, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 р. у справі "ДомбоБеєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019 р. р. у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 р. у справі №924/233/18, від 30.06.2022 р. у справі №927/774/20 та 22.02.2022 р. у справі №904/6293/20).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.

Отже, за результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд дійшов висновку, що наведений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню повністю.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладається судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним підпункт 1.3.3. договору іпотеки № 151410Z2, що укладений 12.01.2010 р. між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євробудком" щодо передачі в іпотеку земельної ділянки площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, заставною вартістю 36 763 200, 00 грн.

3. Скасувати проведену на підставі іпотечного договору № 151410Z2 від 12.01.2010 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 191, державну реєстрацію права іпотеки Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" () на земельну ділянку площею 46,0000 га, кадастровий номер :03:006:0032, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; ) у дохід Державного бюджету України 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 17.03.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін