ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

cправа № 910/10202/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,

за участю представників:

позивача: не з?явилися,

відповідача: Костючик К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025

у складі колегії суддів: Алданова С.О. - головуючий, Буравльов С.І., Євсіков О.О.

та на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025

суддя: Бондаренко-Легких Г.П.

у справі № 910/10202/24

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина»

до акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція» акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» (далі - позивач, ТОВ «Дніпрошина», Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (надалі - відповідач, АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» АТ «НАЕК «Енергоатом») в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 3 321 291,29 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав взяти на себе обов`язки по договору поставки № 53-122-01-23-13726 від 26.07.2023 у частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар. У зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 3 150 462,60 грн. Також позивачем, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, заявлено до стягнення 3 % річних та втрати від інфляції.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

3. Рішенням господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, провадження у справі № 910/10202/24 закрито у частині основного боргу у розмірі 3 150 462,60 грн, у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Позов ТОВ «Дніпрошина» до АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволено частково. Стягнуто з АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ТОВ «Дніпрошина» 3 % річних - 49 994,72 грн, інфляційні втрати - 120 833,57 грн, судовий збір - 39 855,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 15 000,00 грн. Відмовлено у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 3 % річних у розмірі 40 копійок. Заяву ТОВ «Дніпрошина» про розстрочення виконання судового рішення - задоволено частково. Розстрочено виконання рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24, шляхом здійснення щомісячних рівних оплат протягом 2-х (двох) місяців з наступного дня після набрання зазначеним рішенням законної сили.

4. Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.03.2025 у справі № 910/10202/24 з власної ініціативи виправлено описку, допущену в пункті 5 резолютивної частини рішення від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24. Викладено п. 5 резолютивної частини рішення від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24 наступним чином: «Заяву Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про розстрочення виконання судового рішення - задовольнити частково».

5. Судові рішення мотивовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов?язань у частині своєчасної оплати товару.

6. Оскільки у справі відсутній предмет спору (відповідачем оплачено заборгованість за товар), суд першої інстанції закрив провадження у справі в частині основного боргу у розмірі 3 150 462,60 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України стягнуто з відповідача 3 % річних - 49 994,72 грн та інфляційні втрати - 120 833,57 грн.

7. Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, які є правомірними.

8. Суд першої інстанції, визнав витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000, 00 грн такими, що не відповідають критеріям, які визначені у ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зменшив розмір витрат на правову допомогу, що покладається на відповідача, та присудив до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн, що, є співмірним із складністю справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

9. Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та на рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24, в якій просить Суд скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій у частині щодо стягнення з акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» 39 855,50 грн судового збору та ухвалити нове рішення, яким здійснити перерозподіл судового збору у цій справі.

10. Підставою касаційного оскарження відповідач вказує п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

11. Скаржник зазначає, що у даній справі суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21.

12. Відповідач вказує на те, що суди попередніх інстанцій під час вирішення питання про розподіл сплаченого позивачем судового збору мали врахувати ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву визнав позов до початку розгляду справи по суті і просив суд у порядку ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, вирішити питання щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

13. Скаржник наголошує на тому, що Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21 вказав на те, що обґрунтовуючи можливість повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у відповідності до вимог частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, враховується, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи. Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання позову відповідачем ключовим є питання чи визнання позову відбулось саме до початку розгляду справи по суті чи на іншій стадії. У справі № 910/14479/21 Верховний Суд резюмував, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків щодо відсутності підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості за неналежне виконання зобов`язання при поданні позову щодо вказаної позовної вимоги.

14. Крім того, відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій при розподілі судового збору за подання позову оминули факт закриття провадження у частині сплаченої суми основного боргу у повному обсязі, обмежившись узагальненим посиланням на положення ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про те, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У цій частині, при вирішенні питання розподілу судового збору суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.02.2020 у справі № 903/181/19.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

15. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить Суд закрити касаційне провадження у частині неврахування висновку щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21. Розгляд касаційної скарги здійснювати за відсутності представника товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина».

16. Позивач зазначає, що зі змісту постанови Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21 вбачається, у справі № 910/14479/21 відбулось визнання відповідачем суми основного боргу до початку розгляду справи по суті, а тому виникла необхідність у застосуванні положень ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин.

Натомість, у цій справі після визнання позову у відзиві від 05.09.2024 відповідачем подано заяву від 16.01.2025 про сплату заборгованості та закриття провадження у справі у частині, що і слугувало підставою для закриття провадження у справі (відсутній предмет спору, п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України) та вирішення розподілу судових витрат.

17. Отже, висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 910/14479/21 та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

18. 26 липня 2023 року між державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» (постачальник) укладено договір поставки № 53-122-01-23-13726 (договір), відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника продукцію, а замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток № 1 до цього договору).

19. Постановою Кабінету Міністрів України № 1420 від 29.12.2023 утворено акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 100 відсотків акцій якого належать державі, шляхом перетворення державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

20. Пунктом 3 преамбули постанови Кабінету Міністрів України № 1420 від 29.12.2023 встановлено, що (1) товариство є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства; (2) відокремлені підрозділи державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи товариства (філії, представництва).

21. Предметом поставки відповідно до цьому договору є продукція: 34350000-5 (Шини для транспортних засобів великої та малої тонажності), яка передбачена специфікацією № 1 (п. 1.2 договору).

22. Ціна продукції, що поставляється за цим договором складає 2 628 427,00 грн, крім того ПДВ - 525 685,40 грн. Загальна сума договору (вартість продукції) становить 3 154 112,40 грн. Кількість продукції та ціна за одиницю продукції вказана у специфікації № 1 (пункти 2.1 ,2.2, 2.3 договору).

23. Відповідно до п. 6.1 договору оплата за поставлену продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» за умови реєстрації постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

24. На виконання умов договору позивач поставив і передав у власність відповідача товар, що підтверджується видатковими накладними.

25. Однак відповідач своїх зобов`язань за договором у частині оплати поставленого товару у розмірі 3 150 462,60 грн належним чином не виконав, у зв?язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Позиція Верховного Суду

26. Відповідно до ч 1, 2 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

27. Відповідач у касаційній скарзі просить Суд скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій у частині щодо стягнення з акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» 39 855,50 грн судового збору та ухвалити нове рішення, яким здійснити перерозподіл судового збору у цій справі.

28. Отже, касаційний перегляд судових рішень у цій справі здійснюється виключно у межах доводів та вимог касаційної скарги, а саме, щодо проведеного судами розподілу судового збору за позовом, в іншій частині рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції не переглядаються.

29. Частиною 2 ст. 123 ГПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

30. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».

31. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

32. За загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

33. Згідно з ч.1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

34. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

35. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

36. Частиною 4 ст. 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

37. Відповідно до п. 5 ст. 237 ГПК України до питань, що суд вирішує при ухваленні судового рішення є, зокрема питання розподілу судових витрат.

38. Отже, системний аналіз положень ч. 1 ст. 130, ч. 1 ст. 129, п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

39. Водночас Верховний Суд констатує, що з аналізу цих норм убачається, що відсутня умова повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, саме за заявою чи клопотанням учасника справи: як-от позивача чи відповідача.

40. Зі змісту рішення місцевого господарського суду вбачається, що відповідачем реалізовано його право на часткове визнання позову, яке передбачене пунктом 1 частини другої статті 46 ГПК України.

41. Часткове визнання позову здійснено відповідачем до початку розгляду справи по суті, а саме у відзиві на позовну заяву, що також встановлено в рішення суду першої інстанції.

42. Тобто, фактично суд першої інстанції вирішував спір між сторонами за загальними правилами інституту доказування, визначеними процесуальним законом, лише у частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат.

43. Верховним Судом також ураховано, що предметом позовних вимог є стягнення основної заборгованості за неналежне виконання зобов`язання, 3 % річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України та стягуються саме у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання.

44. Верховним Судом у постанові від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, аналізуючи підстави повернення судового збору, передбачені частиною першої статті 130 ГПК України та частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» у сукупності з пунктом 12 частини третьої статті 2 та частиною першою статті 2 ГПК України, зазначено, що запровадження законодавцем можливості повернути з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу у передбачених частиною першою статті 130 ГПК України випадках встановлює практичну реалізацію завдань господарського судочинства, які направлені на своєчасний, неупереджений та справедливий розгляд справи у відповідності з реалізацією прав самих учасників справи, зокрема шляхом визнання позову до початку розгляду справи по суті тощо.

Водночас, обґрунтовуючи можливість повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у відповідності до вимог частини першої статті 130 ГПК України, враховується, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи.

45. Водночас положення ч. 1 ст. 130 ГПК України та частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не містить імперативних приписів щодо можливості застосування таких норм лише у випадках саме повного визнання позовних вимог.

46. Як зазначалося вище, часткове визнання позову здійснено відповідачем до початку розгляду справи по суті, а саме у відзиві на позовну заяву. Відповідач у відзиві вказав на визнання відповідачем позовних вимог про стягнення основної заборгованості за договором у розмірі 3 150 462,60 грн та просив суд на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України, вирішити питання щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

47. Такі приписи необхідно застосовувати до тієї частини майнових та/або немайнових вимог, які визнаються відповідачем до початку розгляду справи по суті. До позовних вимог, які не визнаються і оспорюються, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат має керуватись загальними правилами розподілу судових витрат, визначених статтею 129 ГПК України.

48. Водночас судами попередніх інстанцій у справі № 910/10202/24 встановлено, що позивач звернувся з позовом про стягнення 3 150 462,60 грн основного боргу, а також просив стягнути з відповідача 49 995,12 грн 3 % річних та 120 833,57 грн втрат від інфляції.

49. Суди попередніх інстанцій встановили, що 23.01.2025 від відповідача надійшла заява, в якій останній повідомив про погашення перед позивачем заборгованості у розмірі 3 150 462,60 грн та просив суд закрити провадження у справі у зазначеній частині (основний борг), у зв?язку з відсутністю предмета спору. У зв`язку з чим суд першої інстанції провадження у справі у частині стягнення 3 150 462,60 грн заборгованості закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

50. Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

51. Верховний Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

52. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

53. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

54. Наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору у разі закриття (припинення) провадження у справі.

55. У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 903/181/19, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, викладено таку правову позицію: «лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.

Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.

Верховний Суд підкреслює, що у зазначеній нормі Господарського процесуального кодексу України йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас така норма не застосовується, якщо Закон України «Про судовий збір» у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.

Зокрема, у пункті 5 частини 1 статті 7 цього Закону прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях».

56. Подібний за змістом висновок щодо застосування приписів ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закон України «Про судовий збір» викладений також у постановах Верховного Суду від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20, від 23.01.2024 у справі № 910/7984/22 та від 28.01.2025 у справі № 910/11845/23.

57. З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами скаржника, викладеними у касаційній скарзі, стосовно безпідставного стягнення судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача судового збору з посиланням на положення ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з чим результат вирішення спору відсутній. Тому з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» наведений припис ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України застосований бути не може до основної суми боргу (3 150 462,60 грн), у частині якого було закрито провадження у справі. Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, закривши провадження у справі у частині основного боргу у розмірі 3 150 462,60 грн, помилково стягнув сплачену суму судового збору з відповідача, з огляду на те, що остання підлягає поверненню із державного бюджету за клопотанням позивача.

58. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає обґрунтованими твердження скаржника щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій приписів ст. 129 ГПК України та покладення на відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача зі сплати судового збору у частині майнових вимог, провадження за якими було закрито.

59. Оцінивши доводи касаційної скарги щодо підстав для скасування судових рішень у частині стягнення з відповідача судового збору, а також допущені судами попередніх інстанцій порушення норм права, що вказані вище, Верховний Суд вважає, що наявні підстави для зміни рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у справі № 910/10202/24, у частині стягнення з акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» 39 855,50 грн судового збору.

60. Отже, враховуючи, що рішенням господарського суду міста Києва від 18.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, закрито провадження у справі № 910/10202/24 у частині стягнення з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» - 3 150 462,60 грн, сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви у цій частині, що відповідає 37 805,55 грн (з урахуванням коєфіцієнту - 0,8), відповідно до приписів п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» може бути повернений судом першої інстанції позивачу з державного бюджету за його клопотанням ухвалою суду. Відповідач не зобов?язаний відшкодовувати позивачеві зазначений судовий збір, оскільки останній (судовий збір) підлягає поверненню з державного бюджету.

61. З огляду на задоволення позову та стягнення з АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ТОВ «Дніпрошина» 49 994,72 грн - 3 % річних, 120 833,57 грн - втрат від інфляції, судовий збір, який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви у цій частині, що відповідає 2 049,94 грн (з урахуванням коєфіцієнту - 0,8) підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

62. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

63. Відповідно до ст. 311 ГПК України Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

64. З огляду на те, що помилковість висновків суду першої та апеляційної інстанцій стосуються виключно питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем за позовом та не потребує встановлення фактичних обставин справи чи перевірки доказів, Верховний Суд вважає, що у цьому випадку є підстави для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у цій частині.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 та рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24 в оскаржуваній частині, а саме щодо стягнення з акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрошина» 39 855,50 грн судового збору змінити.

У пункті 3 резолютивної частини рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/10202/24 слова та цифри «судовий збір у розмірі 39 855 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) грн 50 коп.» замінити словами та цифрами «судовий збір у розмірі 2 049 (дві тисячі сорок дев?ять) грн 94 коп.».

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

О. А. Кролевець