УХВАЛА

25 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 908/325/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Прогрес Консалтинг»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 у справі

за позовом Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 10» Запорізької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Прогрес Консалтинг»

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача - Запорізької міської ради

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Верховний Суд ухвалою від 02.02.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Прогрес Консалтинг» (далі - ТОВ «ЮФ «Прогрес Консалтинг», відповідач, скаржник) на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2024.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

Комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня № 10» Запорізької міської ради (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до ТОВ «ЮФ «Прогрес Консалтинг» про витребування з незаконного володіння відповідача об`єкта нерухомості літ. Ж, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, бул. Шевченка, 25 (далі - спірне майно).

Позивач стверджує про те, що спірне майно є комунальною власністю, знаходиться в оперативному управлінні позивача та було передано в оренду ФОП Маловічко В.І., який не мав право відчужувати це майно у власність відповідача. У зв`язку з чим спірне майно на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає витребуванню у відповідача, оскільки набуто ним у особи, яка не мала права відчужувати комунальне майно.

Господарський суд Запорізької області рішенням від 21.10.2024, яке залишив без змін Центральний апеляційний господарський суд постановою від 05.1.2025, позов задовольнив. Витребував у відповідача на користь позивача спірне майно.

Суди встановили, що спірне майно було передано в оренду ФОП Маловічко В.І. та не повернуто орендодавцю після припинення дії договору оренди, а натомість вибуло з володіння Запорізької міської ради поза волею власника шляхом внесення до статутного фонду відповідача, який у такий протиправний спосіб фактично володіє та користується спірним комунальним майном.

Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За доводами скаржника опис об`єкта витребування в позові не конкретизований, в матеріалах справи міститься інформація про те, що нерухомість видозмінилась, відповідно, до заявлених вимог мають бути застосовані зобов`язально-правові способи захисту права власності. Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.05.2019 у справі №924/60/18, від 10.10.2018 у справі № 916/759/16, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, від 13.11.2019 у справі №759/13986/17-ц, від 08.12.2022 у справі №352/1690/16-ц.

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Так, у справі № 653/1096/16-ц, на яку посилається скаржник, розглядався позов міської ради до фізичних осіб про визнання відповідачів такими, що втратили право проживання в службовій квартирі та виселення.

У справі № 924/60/18 суди вирішували спір про скасування державної реєстрації права власності на майно, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності та витребування майна. Скасовуючи судові рішення про відмову в позові та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди, дійшовши висновку про те, що спірне майно перестало існувати, не перевірили наявність відомостей щодо цього майна в державному реєстрі речових прав.

У справі № 916/759/16 розглядався позов прокурора про витребування на користь держави нерухомого майна та зобов`язання відповідача звільнити майно. Скасовуючи судові рішення про задоволення позову та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що суди не встановили істотні для справи обставини того, в який саме момент, на які саме будівлі та споруди та на підставі яких нормативно-правових актів або правовстановлюючих документів виникло право державної власності та якими доказами це підтверджується.

У справі № 522/1029/18 розглядався позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав, визнання права власності на квартири, витребування квартир з володіння відповідачів та зобов`язання останніх не чинити перешкод позивачу в користуванні квартирами. Підтримуючи висновок суду першої інстанції про відмову в позові, суд касаційної інстанції виснував, що позивачка не довела наявності у неї майнового права на спірне новостворене майно, а отже безпідставно звернулась з позовом про визнання права власності на спірні квартири. При цьому позивач стверджує про перебування із відповідачем у зобов`язальних відносинах за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, тому права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

У справі № 759/13986/17-ц розглядався позов про витребування земельної ділянки як такої, що вибула з володіння позивача внаслідок шахрайських дій, скасування рішень та записів державних реєстраторів. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову в позові на направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд констатував порушення судами норм процесуального права та вказав, що для вирішення цієї справи суду належало встановлювати наявність чи відсутність волевиявлення позивача на відчуження спірної земельної ділянки і надавати оцінку висновку експертизи, здійсненому у кримінальній справі, як письмовому доказу у цивільній справі.

У справі №352/1690/16-ц, підтримуючи висновки судів про відмову в позові про витребування нерухомого майна, Верховний Суд зазначив, що встановивши, що річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась - була перероблена (характеристики заявленого до витребування майна відрізняються від майна, проданого на прилюдних торгах), суди правильно встановили відсутність підстав для витребування нерухомого майна у добросовісних набувачів.

Водночас у даній справі, яка розглядається, суди встановили, що предметом витребування на користь позивача є конкретне індивідуально визначене майно, яке є відмінним від об`єкта, який виник поруч зі спірним об`єктом внаслідок реконструкції. У зв`язку з чим дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначених скаржником постановах Верховного Суду, є істотно відмінні за нормативно-правовим регулюванням, фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведених до порівняння постановах Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.

Разом із тим суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Разом з тим, у тексті касаційної скарги відповідач лише декларативно посилається на зазначені вище судові рішення суду касаційної інстанції, проте всупереч положень статті 290 ГПК України скаржник взагалі не описує невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, якщо скаржник прямо не вказав на них як на таку підставу.

Відтак визначений відповідачем виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги по суті спору покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Прогрес Консалтинг» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 у справі № 908/325/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.