УХВАЛА

17 лютого 2026 року

м. Київ

cправа № 916/1192/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Амірханян Р. К.,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2025 (суддя Гут С. Ф.) та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі

за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі:

1) Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області

2) Катлабузької селищної ради Ізмаїльського району Одеської області (стара назва - Суворовська селищна рада Ізмаїльського району Одеської області)

до Аграрно-рибогосподарського кооперативу «ПРИДУНАЙСЬКА НИВА»

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення використання для цілей спеціального використання водних біоресурсів в режимі рибогосподарської експлуатації земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, зобов`язання повернути земельну ділянку з розташованим на ній водним об`єктом,

(У судове засідання з`явилася прокурор Томчук М. О.),

ВСТАНОВИВ:

1. Заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Аграрно-рибогосподарського кооперативу «ПРИДУНАЙСЬКА НИВА», в якій просив:

- усунути перешкоди власникам Саф`янівській сільській та Суворовській селищній територіальним громадам в особі Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської області у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення використання Аграрно-рибогосподарським кооперативом «ПРИДУНАЙСЬКА НИВА» озера Катлабуг площею 6500 га, яке знаходиться на території Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів в Режимі рибогосподарської експлуатації;

- усунути перешкоди власникам Саф`янівській сільській та Суворовській селищній територіальним громадам в особі Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської області у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Аграрно-рибогосподарського кооперативу «ПРИДУНАЙСЬКА НИВА» повернути Саф`янівській сільській та Суворовській селищній територіальним громадам в особі Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської озеро Катлабуг площею 6500 га, яке знаходиться на території Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним.

Позов обґрунтований тим, що Аграрно-рибогосподарський кооператив «ПРИДУНАЙСЬКА НИВА» здійснює використання озера Катлабуг на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації озера Катлабуг Ізмаїльського району Одеської області, погодженого 28.09.2018 Управлінням Державного агентства рибного господарства в Одеській області та 17.10.2018 Держрибагенством України. У той же час, використання водного об`єкту для рибогосподарської експлуатації промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності прав (права оренди) на водний об`єкт разом із розташованою під ним ділянкою водного фонду.

Втім, відповідний Режим рибогосподарської експлуатації не наділяє правом використання (оренди) водного об`єкту, відтак, Прокурор вважає, наявними правовими підстави для звернення із позовною заявою в інтересах власників водного об`єкту Саф`янівської сільської та Суворовської селищної територіальним громадам в особі Саф`янівської сільської та Суворовської селищної рад Ізмаїльського району Одеської області, оскільки озеро Катлабуг розташоване в межах вказаних адміністративно-територіальних одиниць.

2. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.07.2025 у справі № 916/1192/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025, у позові відмовлено.

Судові рішення аргументовані тим, що спірна земельна ділянка та розташоване на ній озеро Катлабуг на момент звернення з позовною заявою не були сформовані, а в матеріалах справи на момент звернення з позовом та розглядом справи судом першої інстанції були відсутні відомості про державну реєстрацію земельної ділянки, її власника, а також визначених чітких меж. Крім того, з наявної в матеріалах справи картосхеми озера Катлабуг вбачається, що останнє перебуває на перетині кількох громад.

Обґрунтовуючи належність озера Катлабуг та формуючі відповідні заявлені позовні вимоги в інтересах держави в особі Саф`янівської сільської ради та Катлабузької селищної громади, Прокурором надано лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 07.02.2024, в якому повідомлено, зокрема, що: за наявною інформацією, згідно з матеріалами проекту формування території та встановлення меж сільських, селищних Рад народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, який затверджено рішенням Ізмаїльської районної ради від 18.02.1993 № 126, озеро Катлабуг розташоване на території Суворівської селищної та Багатянської, Кам`янської, Кислицької, Першотравневої, Утконосівської сільських рад Ізмаїльського району Одеської області (останні увійшли до складу Саф`янівської сільської ради внаслідок адміністративно-територіальних змін у територіальному устрої Одеської області). Прокурор також послався на набрання чинності Закону України від 28.04.2021 № 1423-ІХ, котрий передбачає доповнення розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України пунктом 24, відповідно до якого зазначені у пункті землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад вважаються землями комунальної власності територіальних громад.

Тобто, у наданому листі від 07.02.2024 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не визначило чітко належність і власника земельної ділянки озера Катлабуг на дату надання листа.

В свою чергу, безпосередньо визначеним Прокурором Позивачем Саф`янівською сільською радою повідомлено прокурора листом від 07.03.2024, що озеро Катлабуг входить до системи Придунайських озер, які є природними протоками річки Дунай та відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Водного кодексу України належать до водних об`єктів загальнодержавного значення.

Аналогічне викладено у відповіді Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю Державного агентства водних ресурсів України на запит представника АРК ПРИДУНАЙСЬКА НИВА у відповідності до статті 5 Водного кодексу України та Каталогу водного фонду Одеської області озеро Катлабуг відносить до об`єктів загальнодержавного значення.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів вважала правомірним висновок суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено, що у даній справі в зв`язку з несформованістю земельної ділянки та відсутністю визначення її меж саме Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області та Катлабузька селищна рада Ізмаїльського району Одеської області є належним Позивачем, тобто, тими компетентними органами, що мають повноваження розпоряджатися відповідним водним об`єктом (озером Катлабуг).

Крім того, навіть сам апелянт не заперечував той факт, що на даний час Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області та Катлабузька селищна рада Ізмаїльського району Одеської області не є належними позивачами у даній справі та просив їх замінити.

08.11.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин» від 08.10.2024 № 3993-IX, яким розділ Х «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктом 24-1 такого змісту: «Bci землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності».

На переконання прокурора, дані обставини свідчать, що починаючи з 08.11.2024 Одеська обласна державна адміністрація, як орган виконавчої влади, уповноважена на звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні озером Катлабуг та земельною ділянкою під ним.

З аналогічних мотивів відмовлено у клопотанні про заміну позивача на правонаступника- Одеську обласну державну адміністрацію.

3. Заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій викладено прохання:

1. Здійснити процесуальне правонаступництво шляхом заміни Саф`янівської сільської та Катлабузької селищної рад Ізмаїльського району Одеської області на Одеську обласну державну адміністрацію;

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2025 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/1192/24 скасувати і позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Скарга обґрунтована тим, що судами не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду викладену, зокрема, у постановах від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36), від 01.09.2020 у справі № 233/3676/19 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 200) про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Одеська обласна державна адміністрація на даний час є єдиним органом, уповноваженим на розпорядження озером Катлабух та земельною ділянкою під ним. За таких обставин, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у здійсненні процесуального правонаступництва і у цьому контексті заявник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20, від 10.08.2020 у справі № 917/1339/16 щодо застосування статті 52 ГПК України.

4. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 916/1192/24 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Однак Верховний Суд зауважує, що справи, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосуються інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 916/1192/24.

Так, у справі № 367/2022/15-ц предметом спору було визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Позов мотивований, зокрема тим, що спірні земельні ділянки рекреаційного призначення вибули з володіння власника з порушенням вимог законодавства у період дії заборони на їх передання у власність, встановленої у статті 1 Закону України "Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах". Висновок, на який посилається скаржник у контексті цієї постанови (пункт 56), стосується застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України та можливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У справі 922/2723/17 позов стосувався визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки. Так, у пунктах 7.35, 7.36 постанови від 01.10.2019 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій з`ясували, що за рахунок земельної ділянки, що перебувала у ВАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» на праві постійного користування згідно з Державним актом, шляхом поділу утворені нові земельні ділянки (загальною площею 3 544 га) з відповідним затвердженим проектом приватизації земель, яким передбачалась приватизація 598 особами земельних ділянок загальною площею 3 544 га, земельні ділянки зареєстровано у Державному земельному кадастрі, та їм присвоєно кадастрові номери, тобто, ці нові земельні ділянки є сформованими. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

У справі № 233/3676/19 предметом первісного позову було визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю) на договір оренди землі, а предметом зустрічного позову розірвання договору оренди земельної частки (паю). У пунктах 60-62 постанови від 01.09.2020, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що не можна стверджувати, що після розпаювання загального масиву невизначених земельних ділянок на місцевості і виділення в натурі земельної ділянки, що відповідає орендованому паю, відповідна частина земної поверхні, якою користується орендар, зникає, відбувається лише зміна її правового статусу. У пункті 56 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Таким чином, зміна правового статусу частини земної поверхні, що використовується орендарем на підставі відповідного договору оренди паю, шляхом її визначення на місцевості як земельної ділянки, не свідчить про знищення предмета оренди як можливої підстави для вимоги про розірвання договору оренди.

У свою чергу, у справі №359/3373/16-ц спір стосувався визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок лісового призначення із чужого незаконного володіння. У постанові від 23.11.2021 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України не впливає на можливість витребування власником земельних ділянок їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

У постанові від 10.08.2020 у справі № 917/1339/16 Верховний Суд дійшов висновку про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) у справі № 917/1339/16 його правонаступником (у частині заборгованості за кредитним договором), враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів визнання недійсним договору відступлення від 21 січня 2020 року та відсутність заперечень учасниками справи факту правомірності укладення цього договору на час ухвалення оскаржуваної ухвали, а також зважаючи на обставини підтвердження наявними у справі платіжними дорученнями факту повної оплати товариством коштів за договором відступлення від 21 січня 2020 року, які свідчать про належне виконання заявником своїх зобов`язань за цим договором.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України. При цьому за змістом вказаної постанови єдиний майновий комплекс відповідного державного підприємства передано зі сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду державного майна України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 910-р за актом приймання-передачі від 06.12.2022.

Отже, у справах № 917/1339/16 і № 910/3724/20 судами встановлювались обставини переходу/не переходу до особи (правонаступника) відповідних матеріальних прав, водночас у справі № 916/1192/24 суди дійшли висновку, що прокурор не довів наявність у Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та Катлабузької селищної ради Ізмаїльського району Одеської області на момент звернення з позовом у даній справі повноважень розпоряджатися земельною ділянкою під водним об`єктом (озером Катлабуг), у зв`язку з чим відсутні підстави для розгляду питання про правонаступництво.

Таким чином, у справах, на які посилається скаржник в межах підстави касаційного оскарження, висновки Верховного Суду стосувалися інших правовідносин з огляду на змістовний критерій і такі висновки викладені, зокрема, щодо можливості захисту порушеного права у випадку поділу вже сформованих земельних ділянок з іншими кадастровими номерами чи змінами характеристик, що є відмінним від справи № 916/1192/24. Так, у справі яка переглядається, суди відмовили у позові внаслідок того, прокурор не довів у межах поданих доказів, що визначені позивачі є належними у спірних правовідносинах. Отже, висновки на які посилається прокурор у касаційній скарзі не можуть бути розцінені як релевантні до справи № 916/1192/24.

6. Таким чином, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови не були ухвалені у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду, на яку посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 916/1192/24, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/1192/24.

З огляду на зазначене та на мотиви відмови судів попередніх інстанцій, зокрема звернення прокурора з позовом в інтересах неналежного позивача, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про здійснення процесуального правонаступництва.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France», № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; «Brualla Gуmez de la Torre v. Spain», № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/1192/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ