ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2026 р. Справа№ 910/11578/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

без виклику сторін,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025

у справі № 910/11578/25 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Гребеннікової Людмили Миколаївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000"

про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 172 755,00 грн

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст поданої заяви та рух справи

Фізична особа-підприємець Гребеннікова Людмила Миколаївна (надалі - позивачка) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" (надалі - відповідач) про стягнення 172 755,00 грн.

Так, в обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що між нею та відповідачем було укладено договір оренди від 31 січня 2020 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 37, згідно з якими вона передала, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування (оренду) приміщення площею 24,1 м2, що знаходяться у групі нежитлових приміщень № 2 загальною площею 142,9 м2 по вул. Маршала Жукова, 26 у м. Києві та зобов`язався сплачувати оплату за оренду указаного майна, відшкодовувати комунальні послуги. Всупереч умов договору відповідач не відшкодував вартість наданих йому протягом вересня 2022-червня 2023, березня 2024-серпня 2025 років комунальних послуг, заборгувавши станом на 15 вересня 2025 р. 143 419,93 грн.

З цих підстав просила задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 143 419,93 грн. боргу, 23 484,59 грн. - інфляційних втрат та 5 850,74 грн. три проценти річних з простроченої суми, а також понесені нею по справі судові витрати.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції у даній справі

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 позов Фізичної особи-підприємця Гребеннікової Людмили Миколаївни задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" на користь Фізичної особи-підприємця Гребеннікової Людмили Миколаївни 143 419,93 грн боргу, 23 484,59 грн збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 5 850,74 грн три проценти річних з простроченої суми, 3 028,00 грн витрат по оплаті судового збору.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" 11.12.2025 (через Електронний суд) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025. Прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 по справі №910/11578/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу повністю.

15.12.2025 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11578/25 залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення (обізнаності) даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду відповідних доказів, а саме сплатити 3 633,60 грн. Недоліки усунено.

22.12.2025 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11578/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11578/25 у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників через категорію справи, про що зазначено в ухвалі.

Північним апеляційним господарським судом було встановлено, що скаржником при подачі апеляційної скарги було заявлено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025, яке було вирішено, хоча фактично суд погодився з доводами сторони, відкрив апеляційне провадження. Водночас в ухвалі суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження наявний очевидний недолік, який підлягало виправленню. А тому ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 було задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" строк на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11578/25; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі №910/11578/25 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.

06.01.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції в порядку ст. 263 ГПК України.

Справа була розглянута в «розумний строк» (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин, враховуючи дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" та інші чинники.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Відповідач вважає рішення суду першої інстанції незаконним і таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також без повного з`ясування обставин справи.

Так, за доводами сторони, 31.01.2020 між ТОВ «УКРАЇНА-3000» та ФОП Гребенніковою Л.М. було укладено нотаріально посвідчений договір оренди строком на 6 років, за яким орендар отримав у користування частину нежитлового приміщення площею 24,1 кв.м у м. Києві. Договір є чинним, не розірваним, заборгованість з орендної плати відсутня. Пунктом 4.6 договору передбачено, що компенсація витрат на комунальні послуги здійснюється окремо від орендної плати - виключно на підставі показників лічильників.

Позивач обґрунтовує свої вимоги додатком № 1 від 31.01.2020, яким змінено порядок компенсації комунальних послуг. Водночас зазначений додаток не був нотаріально посвідчений, хоча є невід`ємною частиною договору, укладеного строком понад три роки, а тому підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. У тексті самого договору відсутні будь-які посилання на існування такого додатка. З огляду на вимоги цивільного законодавства щодо форми правочинів та правові наслідки недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення, такий додаток є нікчемним і не створює жодних правових наслідків. Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам і безпідставно прийняв зазначений документ як належний доказ.

Крім того, при укладенні договору сторони не зафіксували показники лічильників на дату передачі приміщення, що унеможливлює визначення фактичного обсягу спожитих послуг. Незважаючи на це, позивач здійснює нарахування не за показниками лічильників, як передбачено договором, а за іншими методиками - пропорційно площі або з розрахунку на трьох працівників. При цьому не обґрунтовано, чому застосовується саме така кількість осіб, а також відсутні належні пояснення щодо застосованих тарифів. Такий порядок нарахування прямо суперечить умовам договору.

Окрім цього, апелянт зазначив, що з 14.06.2023 у зв`язку з воєнним станом відповідач запровадив дистанційну роботу, про що письмово повідомив позивача. Фактичне використання приміщення припинено, а отже споживання води та електроенергії не здійснюється. Попри це позивач продовжував нараховувати платежі за умовними показниками. Законодавство передбачає обов`язок сплати лише за фактично спожиті послуги, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Нарахування плати без фактичного споживання суперечить принципам добросовісності та справедливості.

Позивач також не надав суду належних доказів того, що саме ним фактично сплачені комунальні послуги, компенсацію яких він вимагає. Відсутні підтверджуючі первинні документи про реальне понесення витрат. До червня 2023 року позивач одночасно обіймала посаду директора відповідача та була відповідальною за організацію бухгалтерського обліку, однак відповідні документи у відповідача відсутні і в обліку не відображені. Лише з вересня 2023 року відповідач почав отримувати рахунки на компенсацію, після чого неодноразово звертався до позивача з вимогами провести звірку показників та надати коректні розрахунки, однак питання так і не було врегульовано.

А тому скаржник вважає, що суд першої інстанції не забезпечив повного та об`єктивного дослідження обставин справи, не надав належної оцінки доказам і фактично поклав в основу рішення документи, що не мають юридичної сили та не підтверджують реальність заявлених витрат. Відтак, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону. З огляду на викладене, відповідач просить поновити строк на апеляційне оскарження, прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 910/11578/25 та ухвалити нове рішення про повну відмову в задоволенні позовних вимог.

5. Узагальнений виклад відзиву на апеляційну скаргу

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечує проти її доводів та вважає їх необґрунтованими. Так, сторона зазначила, що вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має сплачувати по договору оренди відшкодування комунальних послуг в цілому зводяться до тверджень відповідача, що йому не зрозумілий порядок розрахунку, він не міг здійснити фіксацію показників лічильників, а також здійснював свою діяльність дистанційно - є необґрунтованими.

При цьому сторона зазначила, що розглядаючи даний спір, предметом розгляду якого є невиконання ТОВ «УКРАЇНА-3000» своїх зобов`язань за договором оренди від 31 січня 2020 року, відповідач вочевидь з метою ухилення від сплати належних позивачу сум за договором оренди вказує на нікчемність додатку № 1 до зазначеного договору. Сторона зазначила, що така поведінка відповідача не є поодиноким випадком, ТОВ «УКРАЇНА-3000» систематично стверджує про нібито створення йому перешкод для сплати, заперечуючи і узгоджений порядок нарахування, і порядок зняття показань з лічильників.

За доводами позивача, по суті апеляційна скарга відповідача зводиться лише до його незгоди з рішенням суду першої інстанції, доводи такої скарги повністю повторюють зміст заперечень відповідача, які раніше вже були досліджені судом. Апеляційна скарга не містить аргументованих пояснень, які обставини не були встановлені судом першої інстанції, має місце перекручування обставин справи, а позиція відповідача спрямована на ухилення від виконання свого обов`язку за договором оренди зі сплати комунальних послуг в повному обсязі (пункт 4.6 договору оренди). Цей пункт договору є чітким і не допускає подвійного тлумачення. А тому сторона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи; обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин

Як правомірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31.01.2020 року між Фізичною особою - підприємцем Гребенніковою Людмилою Миколаївною (позивач у справі, орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна - 3000» (відповідач у справі, орендар за договором) було укладено договір оренди, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 37 (далі - договір оренди), за умовами п. 1.1 якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування (оренду) частину приміщень площею 24,1 кв.м, що знаходяться у групі нежитлових приміщень № 2, загальною площею 142,9 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вулиця Жукова Маршала, 26 (далі - приміщення), а орендар зобов`язується використовувати приміщення та сплачувати орендну плату та інші встановлені платежі на умовах цього договору.

Приміщення належить орендодавцеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. 20 грудня 2017 року за реєстровим №1274. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності зареєстровано за Гребенніковою Людмилою Миколаївною 20.12.2017 року, номер запису про право власності: 24053798, реєстраційний номер нерухомого майна 000 (п. 1.2 договору оренди).

Згідно п. 6.3 договору оренди термін оренди приміщення за цим договором встановлюється в термін на 6 (шість) років. Якщо жодна із сторін не заявить за один місяць до закінчення строку дії цього договору про своє бажання розірвати його, цей договір автоматично продовжується на наступні 6 (шість) років, але з переглядом суми орендної плати.

Вказаний договір оренди підписаний сторонами, засвідчений печатками сторін та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі за №37 (далі - договір оренди).

Окрім цього, в матеріалах справи наявний укладений сторонами в простій письмовій формі додаток № 1 від 31.01.2020 року до договору оренди від 31.01.2020 року (тієї ж дати, що і договір), який згідно п. 6 набирає чинності з дати його підписання сторонами (31.01.2020 року) та є невід`ємною частиною договору оренди.

Згідно п. 1.1 договору оренди в оренду передається частина приміщень, площею 24,1 кв.м.

Відповідно до п. 1.3 договору оренди орендар набуває права володіння і користування орендованим приміщенням на термін дії цього договору, з врахуванням його пролонгації, з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту оренди.

За умовами п.п. 3.1, 3.2 договору оренди орендар зобов`язаний користуватися приміщенням відповідно до цього договору. Орендар зобов`язується підтримувати орендоване приміщення у справному стані, не допускаючи псування майна орендодавця, і проводити поточний ремонт приміщення на свій розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв частину приміщень, площею 24,1 кв.м, що знаходяться у групі нежитлових приміщень № 2, загальною площею 142,9 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вулиця Жукова Маршала, 26, що підтверджується відповідним належним чином оформленим двостороннім актом приймання-передачі об`єкту оренди від 31.01.2020 року до договору, копія якого міститься в матеріалах справи.

Вказаний акт підписаний орендодавцем особисто та представником орендаря Гаєр С.П., який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. 31 січня 2020 року за реєстровим №36, без будь-яких зауважень та заперечень.

Факт отримання нерухомого майна в оренду, його характеристики та подальше користування сторонами не заперечувались.

Таким чином, орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі на підставі договору оренди в оренду ТОВ «Україна-3000» нерухомого майна - частини приміщень, площею 24,1 кв.м, що знаходяться у групі нежитлових приміщень №2 загальною площею 142,9 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вулиця Жукова Маршала, 26, а відповідачем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь - яких зауважень.

Разом з цим, в подальшому, відповідно до умов спірного договору та вимог чинного законодавства, наявними у справі актами звірки взаємних розрахунків за період 2022, січень-травень 2023 років, актами про фіксацію показів приладів обліку на серпень 2022 р, на вересень 2022 р., на жовтень 2022 р., на листопада 2022 р., на грудень 2022 р., на січень 2023 р., на лютий 2023 р., на березень 2023 р., на квітень 2023 р., за травень 2023 р., за червень 2023 р., від 11 січня 2025 р., від 1 лютого 2025 р., від 11 березня 2025 р., від 11 квітня 2025 р., від 11 травня 2025 р., від 11 червня 2025 р., від 11 липня 2025 р., від 11 серпня 2025 р., від 11 квітня 2024 р., від 11 травня 2024 р., від 11 червня 2024 р., від 11 липня 2024 р., від 11 серпня 2024 р., від 11 вересня 2024 р., від 11 жовтня 2024 р., від 11 листопада 2024 р., від 11 грудня 2024 р., актами надання послуг №№ 28 від 31 серпня 2022 р., 35 від 30 вересня 2022 р., 39 від 31 жовтня 2022 р., 43 від 30 листопада 2022 р., 48 від 31 грудня 2022 р., 4 від 31 січня 2023 р., 7 від 28 лютого 2023 р., 10 від 31 березня 2023 р., 14 від 30 квітня 2023 р., 22 від 31 травня 2023 р., 26 від 30 червня 2023 р., 1 від 31 січня 2025 р., 17 від 28 лютого 2025 р., 30 від 31 березня 2025 р., 39 від 30 квітня 2025 р., 49 від 31 травня 2025 р., 58 від 30 червня 2025 р., 67 від 31 липня 2025 р., 160 від 31 серпня 2025 р., 22 від 31 березня 2024 р., 35 від 30 квітня 2024 р., 48 від 31 травня 2024 р., 54 від 30 червня 2024 р., 64 від 31 липня 2024 р., 69 від 31 серпня 2024 р., 87 від 30 вересня 2024 р., 95 від 31 жовтня 2024 р., 108 від 30 листопада 2024 р., 113 від 31 грудня 2024 р., актами приймання-передавання товарної продукції №№ 82368016/8/1 від 31 серпня 2022 р., 82368016/9/1 від 30 вересня 2022 р., 82368016/10/1 від 31 жовтня 2022 р., 82368016/11/1 від 31 листопада 2022 р., 82368016/12/1 від 31 грудня 2022 р., 82368016/1/1 від 31 січня 2023 р., 82368016/2/1 від 28 лютого 2023 р., 82368016/3/1 від 31 березня 2023 р., 82368016/4/1 від 30 квітня 2023 р., 82368016/5/1 від 31 травня 2023 р., 82368016/6/1 від 30 червня 2023 р., 82368016/1/1 від 31 січня 2025 р., 82368016/2/1 від 28 лютого 2025 р., 82368016/3/1 від 31 березня 2025 р., 82368016/4/1 від 30 квітня 2025 р., 82368016/5/1 від 31 травня 2025 р., 82368016/6/1 від 30 червня 2025 р., 82368016/7/1 від 31 липня 2025 р., 82368016/8/1 від 31 серпня 2025 р., 82368016/3/1 від 31 березня 2024 р., 82368016/4/1 від 30 квітня 2024 р., 82368016/5/1 від 31 травня 2024 р., 82368016/6/1 від 30 червня 2024 р., 82368016/7/1 від 31 липня 2024 р., 82368016/8/1 від 31 серпня 2024 р., 82368016/9/1 від 30 вересня 2024 р., 82368016/10/1 від 31 жовтня 2024 р., 82368016/11/1 від 30 листопада 2204 р., 82368016/12/1 від 31 грудня 2024 р., рахунками на оплату №№ 9 від 16 серпня 2022 р., 10 від 13 вересня 2022 р., 11 від 12 жовтня 2022 р., 12 від 14 листопада 2022 р., 13 від 14 грудня 2022 р., 3 від 13 січня 2023 р., 4 від 13 лютого 2023 р., 11 від 14 березня 2023 р., 18 від 12 квітня 2023 р., 19 від 12 травня 2023 р., 25 від 13 червня 2023 р., 8 від 15 січня 2025 р., 17 від 14 лютого 2025 р., 29 від 17 березня 2025 р., 43 від 15 квітня 2025 р., 53 від 15 травня 2025 р., 65 від 16 червня 2025 р., 74 від 15 липня 2025 р., 81 від 15 серпня 2025 р., 27 від 13 березня 2024 р., 39 від 12 квітня 2024 р., 53 від 15 травня 2024 р., 62 від 14 червня 2024 р., 71 від 15 липня 2024 р., 84 від 14 серпня 2024 р., 96 від 15 вересня 2024 р., 106 від 16 жовтня 2204 р., 118 від 18 листопада 2024 р., 125 від 17 грудня 2024 р., рахунками компенсації комунальних послуг №№ 10 від 13 вересня 2022 р., 9 від 16 серпня 2022 р., 11 від 12 жовтня 2022 р., 12 від 14 листопада 2022 р., 13 від 14 грудня 2022 р., 3 від 13 січня 2023 р., 4 від 13 лютого 2023 р., 11 від 14 березня 2023 р., 18 від 12 квітня 2023 р., 19 від 12 травня 2023 р., 25 від 13 червня 2023 р., 8 від 15 січня 2025 р., 17 від 14 лютого 2025 р., 29 від 17 березня 2025 р., 43 від 15 квітня 2025 р., 53 від 15 травня 2025 р., 65 від 16 червня 2025 р., 74 від 15 липня 2025 р., 81 від 15 серпня 2025 р., розрахунками компенсації комунальних послуг до рахунку №№ 27 від 13 березня 2024 р., 39 від 12 квітня 2204 р., 53 від 15 травня 2024 р., 62 від 14 червень 2024 р., 71 від 15 липня 2204 р., 84 від 14 серпня 2024 р., 96 від 15 вересня 2024 р., 106 від 16 жовтня 2024 р., 118 від 18 листопада 2024 р., 125 від 17 грудня 2204 р., рахунками - розшифровками №№ 82368016/8/1 від 11 серпня 2022 р., 82368016/9/1 від 11 вересня 2022 р., 82368016/10/1 від 11 жовтня 2022 р., 82368016/11/1 від 11 листопада 2022 р., 82368016/12/1 від 11 грудня 2022 р., 82368016/1/1 від 11 січня 2023 р., 82368016/2/1 від 11 лютого 2023 р., 82368016/3/1 від 11 березня 2023 р., 82368016/4/1 від 11 квітня 2023 р., 82368016/5/1 від 11 травня 2023 р., 82368016/6/1 від 11 червня 2023 р., 82368016/1/1 від 11 січня 2025 р., 82368016/2/1 від 11 лютого 2025 р., 82368016/3/1 від 17 березня 2025 р., 82368016/4/1 від 11 квітня 2025 р., 82368016/5/1 від 11 травня 2025 р., 82368016/6/1 від 11 червня 2025 р., 82368016/7/1 від 11 липня 2025 р., 82368016/8/1 від 11 серпня 2025 р., 82368016/3/1 від 11 березня 2024 р., 82368016/4/1 від 11 квітня 2024 р., 82368016/5/1 від 11 травня 2024 р., 82368016/6/1 від 11 червня 2024 р., 82368016/7/1 від 11 липня 2024 р., 82368016/8/1 від 11 серпня 2024 р., 82368016/9/1 від 11 вересня 2024 р., 82368016/10/1 від 11 жовтня 2024 р., 82368016/11/1 від 11 листопада 2024 р., 82368016/12/1 від 11 грудня 2024 р., договором на послуги водопостачання та водовідведення № 01545/5-03 від 25 грудня 2002 р., договором про постачання електричної енергії № 82368 від 31 липня 2018 р., договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, актами про пломбування засобів обліку №№ 759 від 30 серпня 2018 р. підтверджується той факт, що за період користування вересня 2022-червня 2023, березня 2024-серпня 2025 років позивачем, за його доводами з якими погодився суд першої інстанції, було надано послуги вартістю 143 419,93 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони мають різні правові позиції щодо дійсності/недійсності додатку №1 від 23.05.2023 року до договору оренди.

Так, в даному аспекті суд апеляційної інстанції зазначає, що в мотивувальній частині рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 у справі № 910/2584/24 (яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025) судом було зазначено наступне: «… зі змісту наявної в матеріалах справи копії додаткової угоди №1 від 23.05.2023 року до договору оренди, посвідченого Белугіною В.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 січня 2020 року за реєстровим №37 вбачається, що вказана додаткова угода була укладена сторонами в простій письмовій формі без дотримання вимог нотаріального посвідчення, відтак, за висновками суду, додаткова угода № 1 від 23.05.2023 року до договору оренди є нікчемною і не тягне за собою правових наслідків з огляду на частину 2 статті 215, частини 1 статті 220, частини 1 статті 236, частини 2 статті 793 та статті 794 ЦК України, для визнання вищезазначеного правочину нікчемним подання окремого позову не вимагається».

Суд апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує правові висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 19 грудня 2025 року у cправі № 910/10365/15, положення ч. 4 ст. 75 ГПК України спрямоване на дотримання принципу правової визначеності та його складової - res judicata; правило про звільнення від доказування має абсолютний характер, така його дія спрямована на те, щоб спір між сторонами вирішувався в одній судовій справі, а не був штучно розбитий на декілька позовів/справ, де сторони мали би можливість подавати нові докази на підтвердження тих самих фактів; інше тлумачення, яке вказує на можливість "спростування преюдиційних обставин" за допомогою нових доказів, призводить до розмивання змісту частини четвертої статті 75 ГПК України, а відтак до правової невизначеності - адже не зрозуміло, за яких умов, керуючись якими критеріями, суд, замість застосування приписів частини четвертої статті 75 ГПК України, має надати стороні можливість доводити/спростовувати за допомогою нових доказів ті чи інші обставини, що входять до предмету доказування і були вже встановлені в іншій справі за участю тих самих сторін; по суті, наведене Верховним Судом тлумачення суперечить прямому та зрозумілому змісту частини четвертої статті 75 ГПК України.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в даній справі наявна копія додаткової угоди № 1 від 31.01.2020, яка укладена в простій письмовій формі, тоді як договір від 31.01.2020 було нотаріально посвідчено.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені у ст. 220 ЦК України, згідно з якою у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Верховний Суд у постанові від 26.03.2025 року у справі №729/559/21 зазначив, що нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio - «з початку»), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure - «по закону», «у силу закону»). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio - «на підставі своєї посади»), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (аналогічний висновок містять постанови, зокрема, від 08.02.2023 у справі №359/12165/14-ц, від 31.05.2023 у справі №635/5911/18). При цьому наслідки нікчемності правочину наступають для сторін також у силу вимог закону і суд може їх застосувати з власної ініціативи, що врегульовано ч. 5 ст. 216 ЦК України.

Тобто, суд має повноваження з власної ініціативи робити висновок про нікчемність договору навіть якщо жодна із заінтересованих осіб на це не покликається та не вимагає, і такий підхід застосований Верховним Судом у справах №524/5152/15-ц (постанова 09.12.2019) та №616/137/16-ц (постанова від 15.03.2018), в якій суд касаційної інстанції, серед іншого, зазначив: «Верховним Судом з`ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що зазначений договір, про розірвання якого позивач повідомив відповідача, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, хоча судом першої інстанції вірно визначено, що зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу».

Так, судом апеляційної інстанції встановлено нікчемність додаткової угоди №1 від 31.01.2020 року до договору оренди.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає наступне щодо підстав нарахування компенсації комунальних витрат за спірний період.

Пунктом 4.6 договору оренди визначено, що окремо від орендної плати орендар щомісяця компенсує орендодавцю витрати за комунальні послуги (водопостачання, опалення, водовідведення, електропостачання) на підставі показників лічильників, а також експлуатаційні послуги згідно тарифів балансоутримувача будинку, в якому знаходиться приміщення.

Як зазначалось раніше, в матеріалах справи наявні акти звірки взаємних розрахунків за спірний період, а також акти про фіксацію показів приладів обліку (частково в односторонньому порядку). В цій частині суд апеляційної інстанції відхиляє твердження відповідача про незняття показників лічильників, з посиланням на те, що орендодавець нібито не з`являвся для спільної фіксації показників лічильників і таким чином створює перешкоди для звірки даних, що прямо суперечить матеріалам справи.

Так, у справі наявні належні та допустимі докази, що підтверджують: відповідно до умов договору оренди, зокрема п. 4.6, орендодавцем 11 числа кожного місяця систематично здійснюється фіксація показників приладів обліку. В цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано доказів в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України вчинення перешкод в доступі до приладів обліку чи інших показників.

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи позивачки, що всі лічильники, показники яких фіксуються, розташовані у загальнодоступних місцях будівлі, де орендуються приміщення. Вони є справними, що було неодноразово підтверджено доказами в розумінні ст. 74, 76-79, 80 86, 269 ГПК України, доказів протилежного надано не було.

Окремо суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апелянт зазначає, що договір оренди від 31.01.2020 року, на підставі якого заявлено вимоги у цій справі, є чинним на момент розгляду справи, не розірваним та не визнаним недійсним у встановленому законом порядку. Відтак, усі умови договору, включаючи положення щодо обов`язку орендаря відшкодовувати витрати на комунальні послуги (зокрема, передбачені п. 4.6), залишаються обов`язковими до виконання, незалежно від того, який порядок використання орендованого приміщення обрав відповідач (доводи щодо дистанційної роботи - відхиляються через необґрунтованість).

Таким чином, щодо нарахованих витрат на компенсації комунальних витрат у частині спожитої електроенергії, суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість здійсненого позивачкою наступного розрахунку: компенсація комунальних послуг за вересень 2022 року у розмірі 2 827,72 грн. (спожито електроенергії 681 кВт); компенсація комунальних послуг за жовтень 2022 року у розмірі 2 578,16 грн. (спожито електроенергії 681 кВт); компенсація комунальних послуг за листопад 2022 року у розмірі 2 867, 58 грн. (спожито електроенергії 533 кВт); компенсація комунальних послуг за грудень 2022 року у розмірі 2032,26 грн. (спожито електроенергії 362 кВт). Контррозрахунку іншою стороною надано не було.

У 2023 році було розраховано, що підлягають відшкодуванню з відповідача компенсація комунальних послуг за січень 2023 року у розмірі 2 487,89 грн. (спожито електроенергії 445 кВт); компенсація комунальних послуг за лютий 2023 року у розмірі 2 779,05 грн. (спожито електроенергії 521 кВт); компенсація комунальних послуг за березень 2023 року у розмірі 3097, 60 грн. (спожито електроенергії 583 кВт); компенсація комунальних послуг за квітень 2023 року у розмірі 2 917,19 грн. (спожито електроенергії 542,5 кВт); компенсація комунальних послуг за травень 2023 року у розмірі 2 593,15 грн. (спожито електроенергії 532,5 кВт); компенсація комунальних послуг за червень 2023 року у розмірі 3 453,12 грн. (спожито електроенергії 719 кВт).

У 2024 році було розраховано, що підлягають відшкодуванню з відповідача компенсація комунальних послуг за березень 2024 року у розмірі 5 601,89 грн. (спожито електроенергії 857 кВт); компенсація комунальних послуг за квітень 2024 року у розмірі 3 526,21 грн. (спожито електроенергії 686,5 кВт); компенсація комунальних послуг за травень 2024 року у розмірі 3 483, 67 грн. (спожито електроенергії 668 кВт); компенсація комунальних послуг за червень 2024 року у розмірі 3 742, 66 грн. (спожито електроенергії 739 кВт); компенсація комунальних послуг за липень 2024 року у розмірі 4 597, 35 грн. (спожито електроенергії 638,68 кВт); компенсація комунальних послуг за серпень 2024 року у розмірі 7 322, 10 грн. (спожито електроенергії 866,6 кВт); компенсація комунальних послуг за вересень 2024 року у розмірі 7 245,10 грн. (спожито електроенергії 808 кВт); компенсація комунальних послуг за жовтень 2024 року у розмірі 6 459,74 грн. (спожито електроенергії 743,9 кВт); компенсація комунальних послуг за листопад 2024 року у розмірі 5 539,74 грн. (спожито електроенергії 670 кВт); компенсація комунальних послуг за грудень 2024 року у розмірі 5 939,21 грн. (спожито електроенергії 684,5 кВт).

У 2025 році було розраховано, що підлягають відшкодуванню з відповідача компенсація комунальних послуг за січень 2025 року у розмірі 7 000,42 грн. (спожито електроенергії 780,6 кВт); компенсація комунальних послуг за лютий 2025 року у розмірі 6 951,11 грн. (спожито електроенергії 768,7 кВт); компенсація комунальних послуг за березень 2025 року у розмірі 6 999,52 грн. (спожито електроенергії 745,4 кВт); компенсація комунальних послуг за квітень 2025 року у розмірі 6 689,09 грн. (спожито електроенергії 709,3 кВт); компенсація комунальних послуг за травень 2025 року у розмірі 6 083,70 грн. (спожито електроенергії 662,9 кВт); компенсація комунальних послуг за червень 2025 року у розмірі 5 932,84 грн. (спожито електроенергії 756,39 кВт); компенсація комунальних послуг за липень 2025 року у розмірі 4 765,49 грн. (спожито електроенергії 731,43 кВт); компенсація комунальних послуг за серпень 2025 року у розмірі 5 834,74 грн. (спожито електроенергії 791,81 кВт).

Таким чином, обґрунтованим розміром витрат за спожиту електроенергію суд апеляційної інстанції вважає 131 348,30 грн за вказані періоди.

Разом з цим, оскільки пункт 4.6. договору не передбачав методику розрахунку компенсації вартості спожитих послуг за водопостачання та водовідведення, а додаткова угода № 1 до договору є нікчемною, що виключає можливість застосування її положень, зокрема в частині п. 1, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на компенсацію послуг з водопостачання та водовідведення у розмірі 12 071,63 грн за заявлений позивачем період. В даному аспекті суд апеляційної інстанції приймає доводи апелянта та вважає помилковим посилання суду першої інстанції, що відповідно до додатку № 1 до договору оренди компенсація витрат за спожиту електроенергію розраховується пропорційно до займаної відповідачем площі згідно тарифів постачальника послуг. Компенсація витрат за водопостачання та водовідведення розраховується на 3-х працівників орендаря згідно тарифів на водопостачання та водовідведення, затверджених Кабінетом Міністрів, оскільки такий додаток до договору є нікчемним. Доводи апеляційної скарги в цій частині визнаються обґрунтованими та не підтверджено жодними доказами в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України.

Окрім суми основного боргу, позивачкою до стягнення було заявлено: 23 484,59 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, 5 850,74 грн. - три проценти річних з простроченої суми, а також понесені нею по справі судові витрати.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За таких обставин доводи скаржника в цій частині не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Разом з цим, з урахуванням висновку суду апеляційної інстанції про обґрунтованість суми основного боргу у розмірі меншому, ніж було заявлено позивачкою, а саме 131 348,30 грн за вказані періоди, перерахунку підлягають нараховані похідні вимоги. Суд апеляційної інстанції здійснив такий перерахунок за заявлені періоди за кожне нарахування компенсації таких витрат по кожному місяцю окремо.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України. А тому обґрунтованим є стягнення 3 172,81 грн - 3% річних та 14 591,62 грн за заявлений позивачем період на суму боргу 131 348,30 грн. В решті позову - слід відмовити, відповідно, задовольнивши апеляційну скаргу в цій частині.

Отже, суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в наступних розмірах: 131 348,30 грн - сума основної заборгованості, 3 172,81 грн - 3% річних та 14 591,62 грн -інфляційних втрат за заявлені позивачем періоди. В решті рішення суду першої інстанції (про стягнення 12 071,63 грн основного боргу, 3 172,81 грн річних та 8 892,97 грн інфляційних втрат) - підлягає скасуванню з ухваленням нового у вказаній частині - про відмову в позові з новим розподілом судових витрат.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України), що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню. А тому порушене право позивача в частині компенсації витрат за спожиті комунальні послуги - підлягає захисту в розумінні ст. 4 ГПК України.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, в частині задоволення позову про стягнення 12 071,63 грн основного боргу, 3 172,81 грн річних та 8 892,97 грн інфляційних втрат - слід відмовити з новим розподілом судових витрат.

9. Судові витрати

З урахуванням часткового задоволення як позову, так і апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 ГПК України. Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 613,61 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 497,53 грн підлягає стягненню на користь відповідача з позивача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 2, 4, 75, 129, 269, 270, ст. 275-277, ст. 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 910/11578/25 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 910/11578/25 - скасувати в частині задоволення позову про стягнення 12 071,63 грн основного боргу, 3 172,81 грн річних, 8 892,97 грн інфляційних втрат та розподілу судового збору, відмовивши в задоволенні позову в цій частині з новим розподілом судових витрат.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/12076/24 про стягнення 131 348,30 грн - суми основної заборгованості, 3 172,81 грн - 3% річних та 14 591,62 грн інфляційних втрат - залишити без змін, а апеляційну скаргу в решті - без задоволення.

3. Поновити дію рішення в частині стягнення 131 348,30 грн - суми основної заборгованості, 3 172,81 грн - 3% річних та 14 591,62 грн інфляційних втрат, зупиненого ухвалою від 23.12.2025.

4. Здійснити розподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-3000" (02166, м. Київ, вул. Кубанської України, 26, код 43114778) на користь Фізичної особи-підприємця Гребеннікової Людмили Миколаївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 116 (дві тисячі сто шістнадцять) грн 08 судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях.

5. Видачу наказів доручити суду першої інстанції.

6. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич