ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2026 р. Справа № 922/4724/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Надвіренко А.Д.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (адреса: 61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, 8-9 поверх; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ" (адреса: 62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Сонячна, буд. 4; ) Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ІПН: НОМЕР_1 )
про припинення права власності на земельну ділянку
за участю представників сторін:

позивача - Чернявський А.В. (довіреність №б/н від 08.12.2021);

відповідача - Чуб С.В. (ордер №1324069 від 02.02.2026);

третьої особи не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ" (далі - відповідач) в якій просить суд:

1. Припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. () на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0228 шляхом її конфіскації та продажу на земельних торгах.

2. Стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3028,00 грн на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області ().

В обґрунтування своїх вимог позивач, зокрема, вказує на те, що на підставі відповідної заяви ОСОБА_1 від 30.11.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від 13.12.2017 № 21326-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1,9800 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 1,9800 га, (кадастровий номер :02:001:0228) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківської району Харківської області.

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0228 за ОСОБА_1 (РНОКПГІ| НОМЕР_1 ) зареєстровано 30.05.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У подальшому ж, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:02 ОСОБА_1 було передано за актом приймання-передачі нерухомого майна Товариству обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ», на підставі чого 23.12.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 34977970.

Таким чином, з 23.12.2019 власником та користувачем спірної земель ділянки є Товариство з обмеженою відповідальність «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.».

Разом з тим, позивач наполягає на тому, що спірна земельна ділянка має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось станом на дату звернення із позовом, перебування її у власності Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма " ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ." є незаконним, та таким, що суперечить вимогам Закону України Про особисте селянське господарство. Використання переданої у власність земельної ділянки не за цільовим призначенням тягне за собою наслідки, які передбачені ст. 145 ЗК України, що полягають у примусовому припиненні прав на землю, її конфіскації та продажу на земельних торгах.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі відбудеться 02 лютого 2026 року о 10:00; залучено до участі в справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (далі третя особа).

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 1336/26 від 16.01.26) в якому спростовує доводи позивача, викладені в позовній заяві та просить суд відмовити йому в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач, зокрема, вказує на безпідставності доводів позивача про те, що юридичні особи не можуть володіти земельною ділянкою з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». На думку позивача, чинне законодавство не лише не забороняє, а і прямо закріплює право юридичних осіб набувати у власність землі сільськогосподарського призначення, якою є спірна земельна ділянка. При цьому, на думку відповідача, позивачем не вказано жодної норми земельного законодавства, яка б напряму забороняла юридичним особам мати у власності землі з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Також відповідач вважає, що правовідносини, які регулюються Законом України «Про особисте селянське господарство», припинилися в момент передачі права власності на спірну земельну ділянку до юридичної особи та не мають відношення до обставин цієї справи, оскільки у силу свого правового статусу юридична особа позбавлена можливості здійснювати ведення особистого селянського господарства. Таким чином, положення Закону України «Про особисте селянське господарство» більше не мають поширюватися на правовідносини у вказаній справі, адже порядок набуття права власності на земельні ділянки категорії сільськогосподарського призначення вказаний у ЗК України.

Зазначене ж, на думку відповідача, свідчить про безпідставність посилань позивача про те, що перебування земельної ділянки у власності відповідача є таким, що суперечить вимогам Закону України Про особисте селянське господарство.

Також, відповідач вважає, що у позивача відсутні повноваження на звернення до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки.

Позивач надав суду відповідь на відзив (вх. № 1641/26 від 20.01.26) в якому спростовує доводи відповідача, та наполягає на задоволенні заявленого позову. На думку відповідача, із системного аналізу відповідних положень ст. ст. 3-4 Земельного Кодексу України та ст. ст. 1, 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» випливає, що використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства має відповідати ряду специфічних вимог визначених спеціальним законом, зокрема, такі земельні ділянки не мають використовуватись із метою ведення підприємницької діяльності та використання таких земельних ділянок має здійснюватися без створення юридичної особи.

Натомість, як свідчать матеріали справи, земельна ділянка що є предметом розгляду у даній справі, належить відповідачу (юридичній особі) на праві власності, що не оспорювалось відповідачем у відзиві.

На думку позивача, Закон України «Про особисте селянське господарство» напряму пов`язкує можливість реалізації громадянином права на ведення особистого селянського господарства безпосередньо з наданням (передачею) йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства як форми господарської діяльності, без створення юридичної особи, натомість, юридична особа позбавлена можливості у силу свого правового статусу вести особисте селянське господарство. При цьому, при розбіжності між загальним (Земельний кодекс України) і спеціальним (Закон України «Про особисте селянське господарство») нормативно-правовим актом, перевага надається спеціальному, якщо вій не скасований виданим пізніше загальним актом.

Підсумовуючи вищевикладене, позивач зазначає, що беручи до уваги наявність неточностей у законодавстві, що прямо не забороняють юридичній особі мати на праві власності земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства, відповідач мав змогу з аналізу положень Закону України «Про особисте селянське господарство» дійти висновків про неможливість перебування у нього земельної ділянки із відповідним цільовим призначенням на праві власності, натомість, жодних дій щодо усунення вказаного та триваючого порушення він не здійснив.

При цьому, оскільки перебування земельної ділянки із цільовим призначенням ««для ведення особистого селянського господарства» суперечить статтям 1, 3, 5, 7 Закону України «Про особисте селянське господарство», спірна земельна ділянка, на думку позивача, підлягає конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області для подальшого її продажу на земельних торгах.

Відповідач надав суду заперечення (вх. № 2131/26 від 26.01.26) в яких спростовує доводи позивача та наполягає на відмові в задоволенні позову.

Відповідач вказує, що положення частини 1 статті 354 ЦК України вказують, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду (конфіскація) як санкція за вчинення правопорушення у випадках, встановлених законом, а стаття 145 ЗК України передбачає, що має існувати встановлений ЗК України обов`язок власника земельної ділянки відчужити її протягом певного строку, а конфіскація за рішенням суду є санкцією за порушення такого обов`язку.

Відповідач вказує, що ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив не зазначено якою статтею ЗК України, адже саме на обов`язок встановлений ЗК України посилається стаття 145 цього Кодексу, встановлено обов`язок відповідача відчужити спірну земельну ділянку, як це встановлено частиною 4 статті 81 ЗК України. Отже, позивач стверджує, що відповідачем порушено норми земельного законодавства які забороняють здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку, однак, не вказує конкретної норми, що містить таку заборону чи обов`язок відчужити.

Відповідач також вважає, що у нього були відсутні підстави змінювати вид цільового використання, адже земельна ділянка використовувалася відповідно до встановлених категорією земель правил для вирощування сільськогосподарської продукції.

Також відповідач наполягає на тому, що позивачем не доведено підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про особисте селянське господарство», що в свою чергу свідчить про безпідставність тверджень позивача про його порушення відповідачем при набутті та користуванні земельною ділянкою.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання письмових пояснень.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.02.2026.

На судове засідання 18.02.2026 прибули представники позивач та відповідача.

Представник позивача наполягає на задоволенні заявленого позову.

Представник відповідача просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Третя особа на судове засідання свого представника не направила. Оскільки неявка у судове засідання представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, 12.06.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області отримано заяву ОСОБА_1 від 12.06.2017, відповідно до якої останній просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 (два) га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від 16.06.2017 № 11546-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» у відповідності до якого, надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області.

У подальшому, 04.12.2017 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 від 30.11.2017 у якій викладено прохання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9800 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку у власність.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, доданого до заяви ОСОБА_1 від 20.11.2017, земельна ділянка щодо якої викладено прохання затвердити проект землеустрою та яку заявник просив передати йому у власність мала кадастровий номер :02:001:0228.

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області після розгляду заяви від 30.11.2017 видано наказ від 13.12.2017 № 21326-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1,9800 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 1,9800 га, (кадастровий номер :02:001:0228) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківської району Харківської області.

Право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру Харківській області від 13.12.2017 № 21326-СГ на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0228 за ОСОБА_1 (РНОКПП| НОМЕР_1 ) зареєстровано 30.05.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Гончаренко Оленою Анатоліївною, номер відомостей про речове право: 31872328, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

При цьому, наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківські області від 13.12.2017 № 21326-СГ було також покладено обов`язок на гр. ОСОБА_1 використовувати земельну ділянку згідно з цільовим призначенням, з дотриманням вимог статей 91,103 Земельного кодексу України, Закону України «Про особисте селянське господарство», встановлених обмежень та інших нормативно-правових актів.

У подальшому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:02 ОСОБА_1 було передано за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 5695, 5696, виданого 27.11.2019, Товариству обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ» (), на підставі чого 23.12.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 34977970.

Таким чином, з 23.12.2019 року власником та користувачем названої земельної ділянки є Товариство з обмеженою відповідальність «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.».

Разом з тим, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:02 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, і не змінювалось станом на дату звернення із позовом, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що перебування її у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірми «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» є незаконним та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України, зокрема ст. 33 ЗК України, ст. ст. 1, 3, 5, 7 Закону України «Про особисте селянське господарство», а земельна ділянка підлягає конфіскації в порядку статті 145 Земельного кодексу України з огляду на наступне.

Зазначені обставини стали підставами для звернення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

У силу приписів ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частиною 1 ст. 20 ЗК України унормовано, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно зі ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

В даному випадку, як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:02, яка в подальшому була передана ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. за актом приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019, що стало підставою для внесення до Державного реєстру запису про право власності відповідача на означену земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не заперечує, що первісне набуття спірної земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось із дотриманням визначеної законодавством процедури.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

До матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про використання ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням (сільськогосподарське призначення) або про те, що означене товариство тим чи іншим способом завдає шкоди навколишньому середовищу, природним ресурсам, іншим особам тощо.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України)

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився своїм майном та передав спірну земельну ділянку у власність ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЗК України юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У даному випадку акт приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019 є первісною підставою для набуття ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. права власності на спірну земельну ділянку.

У силу приписів ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не зазначає будь-яких аргументів, які б свідчили про недійсність/нікчемність означеного акту приймання-передачі.

Разом з тим, частиною 4 ст. 41 Конституції України (норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу в Україні) встановлено загальне правило, згідно з яким ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і таке право є непорушним.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно. Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У свою чергу, питання про компенсацію Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області взагалі не порушується.

З аналізу заявлених Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області позовних вимог вбачається, що вимоги останнього спрямовані не тільки на припинення права власності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. на спірну земельну ділянку, але і на повернення її у державну власність шляхом конфіскації, тобто зміну режиму власності відповідної земельної ділянки.

Водночас, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у межах даної справи не заявлено позовних вимог щодо спростування приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки, як і не заявлено вимог щодо правочину (акту приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019) з відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 на користь відповідача.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що достатньою підставою для подання позову про примусове припинення права власності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ., як юридичної особи, на спірну земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській є наявність у ст. 5 Закону України Про особисте селянське господарство норми щодо вичерпної можливості земельних ділянок особистого селянського господарства бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною часткової власністю членів особистого селянського господарства.

З огляду на означене, а також враховуючи, що:

- правочин, опосередкований актом приймання-передачі від 27.11.2019, не є нікчемним у розумінні ст. 215 ЦК України, на нього поширюється презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України);

- у силу приписів пп. а) ч. 1 ст. 82 ЗК України придбання юридичною особою земельної ділянки у власність на підставі цивільно-правової угоди визначено підставою набуття, тоді як ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності такого набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або необґрунтованість активів у власності не встановлена судом;

- витребування майна без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна можливе лише у разі віндикації такого майна за позовом власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17), -

суд вважає, що вирішення спору в межах даної справи залежить від наявності норми закону щодо позбавлення ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. набутого ним права власності на земельну ділянку та виникнення такого права у держави шляхом конфіскації цієї земельної ділянки.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Тобто, ч. 5 ст. 41 Конституції України визначає випадки правомірного припинення права власності через примусове відчуження майна з мотивів суспільної необхідності з відшкодуванням вартості (попереднім або наступним), що є реквізицією у розумінні ст. 353 ЦК України. Однак, реквізиція у даному випадку не застосовна, а тому не може розглядатися як легітимне виключення із загального правила про непорушність права власності.

У силу приписів ч. 6 ст. 41 Конституції України іншою легітимною правовою підставою припинення права приватної власності є конфіскація майна, яка може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Згідно з ч. 5 ст. 84 ЗК України держава набуває права власності на землю у разі: а) відчуження земельних ділянок у власників з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; б) придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; в) прийняття спадщини; г) передачі у власність державі земельних ділянок комунальної власності територіальними громадами; ґ) конфіскації земельної ділянки.

Відповідно до п. п. 42 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.

У правовідносинах, що склались у цій справі, Держгеокадастр виконує функції державного контролю за використанням та охороною земель та, реалізуючи державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, а тому повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на природу спірного майна (земельна ділянка), характер спірних правовідносин, суд, керуючись ст. 9 ЦК України, визначає, що згадуваним у ч. 6 ст. 41 Конституції України законом, який встановлює випадки, обсяги і порядок конфіскації земельної ділянки, є, насамперед, ЗК України, а не Закон України "Про особисте селянське господарство".

Таким чином, посилання Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в обґрунтування позовних вимог на положення Закону України Про особисте селянське господарство є безпідставними, оскільки означений Закон визначає сутність особистого селянського господарства та його суб`єктів, фактично встановлює обмеження саме для держави щодо безоплатної передачі відповідних земельних ділянок для такої мети у власність (наприклад, юридичним особам), проте не регулює відносини ані щодо набуття права власності на земельну ділянку відповідачем у третьої особи, ані щодо користування нею, а також не встановлює заборон, порушення яких визначено підставою для санкцій у вигляді конфіскації, а також порядку та обсягів такої конфіскації.

Вказана позиція узгоджується з практикою Східного апеляційного господарського суду, викладеною у постановах у справі № 922/4640/24 від 02 липня 2025 року, у справі № 922/4691/24 від 09 вересня 2025 року, у справі 922/4783/24 від 24 липня 2025 року та ін.

Отже, правовідносини, що регулюються Законом України «Про особисте селянське господарство», припинилися в момент передачі права власності на спірну земельну ділянку до юридичної особи та не мають відношення до обставин цієї справи, якраз через те що у силу свого правового статусу юридична особа позбавлена можливості здійснювати ведення особистого селянського господарства.

З огляду на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захисту прав людини і основоположних свобод (зміст якого викладено вище за текстом рішення) крізь приписи ЗК України, суд визначає дотримання критерію законної підстави, який поряд із критеріями легітимної мети та пропорційності втручання виступає показником правової обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Серед визначених ст. 140 ЗК України підстав для припинення права власності на земельну ділянку обраний Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області спосіб кореспондується із конфіскацією за рішенням суду, що узгоджується з пп.ґ) ч.5 ст.84 ЗК України.

Наведена норма, яка фактично дублює положення ч. 6 ст. 41 Конституції України лише в частині вказівки на підставу припинення права власності та обов`язковості судового рішення, безпосередньо не визначає підстави, обсяги і порядок самої конфіскації.

У силу приписів ст. 148 ЗК України земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Тобто, ст. 148 ЗК України, так само як і Конституція України, чітко визначає, що відповідні параметри допустимості конфіскації мають встановлюватися тільки законом.

Норма ст. 143 ЗК України (підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку) встановлює визначеність лише щодо судового порядку конфіскації земельної ділянки, але не визначає ані випадків її застосування (підстав компенсації), ані обсягів.

Статтею 145 ЗК України передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

У разі порушення вимог статті 130 цього Кодексу щодо граничної площі земель сільськогосподарського призначення, що можуть перебувати у власності однієї особи, земельні ділянки, площа яких перевищує зазначені граничні розміри, конфіскуються за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

В даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що підставою для конфіскації є положення статті 145 ЗК України, що встановлює обов`язок особи відчужити земельну ділянку, у випадку якщо вона за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, а у випадку порушення такого обов`язку ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

З цього приводу суд зазначає та враховує, що статтею 130 ЗК України передбачено право юридичної особи приватного права, що створена і зареєстрована за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) якої є лише громадяни України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Однак, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області не надано доказів того, що ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. є юридичною особою, зареєстрованою відповідно до законів іншої держави або того, що у складі учасників відповідача є іноземна особа.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки :02:001:02, дана земельна ділянка віднесена до категорії «Землі сільськогосподарського призначення».

Щодо доводів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про наявність у спірної земельної ділянки КВЦПЗ суд зазначає, що норми чинного законодавства розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. Суд звертає увагу, що до матеріалів справи не надано доказів використання ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. спірної земельної ділянки у спосіб, що перебуває за межами категорії землі сільськогосподарського призначення. Зміна категорії та зміна виду використання у межах однієї категорії не можуть ототожнюватися (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19). Разом з тим, стаття 33 ЗК України в принципі допускає використання земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, юридичними особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що вочевидь виключає можливість одночасного використання цієї ж земельної ділянки у порядку діяльності відповідною фізичною особою у розумінні ст.1 Закону України Про особисте селянське господарство.

Збереження категорії спірної земельної ділянки після її набуття ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ., а також відсутність доказів чи відомостей про заподіяння шкоди земельній ділянці внаслідок господарської діяльності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ., виключає можливість обґрунтованого застосування положень ч. 3 ст. 13 та ч. 6 ст. 41 Конституції України як легітимних підстав для позбавлення права власності.

На момент набуття ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. права власності на спірну земельну ділянку, чинна редакція ст.130 ЗК України передбачала для юридичних осіб - набувачів земель сільськогосподарського призначення лише одну кваліфікуючу вимогу: наявність у їх установчих документах положення про ведення сільськогосподарського виробництва, якій ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. відповідало.

Суд також зауважує, що наявні матеріали справи не дають підстав кваліфікувати здійснене ОСОБА_1 відчуження земельної ділянки за актом приймання-передачі від 27.11.2019 саме як купівлю-продаж, у той час як приписи ст. 131 ЗК України у відповідній редакції щодо інших цивільно-правових угод не встановлювали ніяких обмежень щодо набуття права власності для юридичних осіб на земельні ділянки, які до того вже перебували у приватній власності.

Суд, керуючись принципом jura novit curia, зауважує, що редакція ст. 130 ЗК України, чинна на момент подання позову по даній справі, передбачала можливість конфіскації земельної ділянки виключно у випадках порушення вимог ч.ч. 1, 2 означеної статті. Водночас, встановлені у справі фактичні обставини під ці порушення не підпадають, а отже, правових підстав для конфіскації у межах відповідних норм не вбачається.

З огляду на відсутність передбачених ЗК України заборон для набуття відповідачем у власність земельної ділянки приватної форми власності, зокрема і підстав для її конфіскації, визначених ст.145 цього Кодексу, доводи позивача про існування такої заборони, що базуються не на чіткій нормі закону, а на розширеному тлумаченні положень, які самі по собі не встановлюють підстав для конфіскації, суперечать п.22 ч.1 ст.92 Конституції України, оскільки, відповідно до ст.345 ЦК України, конфіскація є заходом відповідальності за вчинене порушення.

Вказаний висновок кореспондується з висновками Східного апеляційного господарського суду, які вказані у постановах від 09 вересня 2025 року у справі № 922/4691/24 та у справі № 922/4640/24 від 02 липня 2025 року, від 05 серпня 2025 у справі № 922/190/25.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд не вбачає дотримання критерію законної підстави для втручання у право власності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. запропонованим Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області способом.

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області не наведено обставин того, що внаслідок набуття у власність та використання ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. спірної земельної ділянки відбулося порушення пріоритетності збереження земель сільськогосподарського призначення чи завдано шкоди охороні захищуваних суспільних інтересів.

Встановлена за таких обставин відсутність легітимної мети позбавлення права власності ТОВ Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ. також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що заявлений Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області позов позбавлений фактичного та правового обґрунтування. Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в його задоволенні.

З урахуванням вимог ст. ст. 123, 129 ГПК України, судові витрати у справі підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 231-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "23" лютого 2026 р.

СуддяО.І. Байбак