ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3344/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі: головуючого судді Мартинюка С.В. (доповідач у справі),

суддів: Фещенко Ю.В., Джепи Ю.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 (суддя Дроздова С.С.)

у справі №908/3344/25

за позовом: Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк, м. Запоріжжя

до відповідача-1: Фермерського господарства ЄНІСЕЙ-7, с. Ботієве, Мелітопольський район, Запорізька область

до відповідача-2: ОСОБА_1 , с. Ботієве, Мелітопольський район, Запорізька область

про стягнення 445 559 грн 31 коп.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про солідарне стягнення з Фермерського господарства ЄНІСЕЙ-7, ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії №1221 від 07.02.2022, укладеним між Фермерським господарством ЄНІСЕЙ-7 та Акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк в розмірі 445 559, 31 грн., яка складається з: 440 206, 72 грн. простроченої заборгованості за основним боргом, 5 352, 59 грн. простроченої комісії.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/3344/25, присвоєно справі номер провадження 27/189/25. Розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

03.12.2025 до господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про долучення довідки про проходження заявником військової служби.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ОСКАРЖУВАНОГО СУДОВОГО РІШЕННЯ У СПРАВІ

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 зупинено провадження у справі № 908/3344/25 до припинення перебування відповідача-2 ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись із зазначеною ухвалою до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 про зупинення провадження у справі № 908/3344/25.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду та вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У поданій скарзі апелянт, не заперечує необхідність захисту прав військовослужбовців, які виконують важливу роль в збройній обороні України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Проте Банк зауважує, що не кожний факт перебування учасника справи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан, зумовлює об`єктивну неможливість його участі у розгляді справи.

Скаржник вважає, що зупинення провадження у ситуації, коли військовий має реальну можливість брати участь в розгляді справи або ж навіть наполягає на такій участі, суперечить змісту та меті інституту зупинення провадження та буде мати наслідком порушення прав учасників справи та таке правозастосування не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення цього питання.

Скаржник наголошує на тому, що із матеріалів справи вбачається, що питання стягнення простроченої заборгованості за кредитами, наданими під державні гарантії на портфельній основі врегульоване вищезазначеними нормативно-правовими актами публічного права, що мають пріоритет над приватно-правовими нормами.

В свою чергу, нормами Бюджетного кодексу не передбачено жодних підстав для зупинення заходів стягнення простроченої заборгованості перед державою за кредитами, наданими суб`єктам господарювання під державні гарантії на портфельній основі.

АТ «Державний ощадний банк України» вважає, що зупинення провадження у справі фактично позбавляє Банк можливості застосувати інструменти врегулювання заборгованості у найкоротші строки.

УЗАГАЛЬНЕНИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідач-1 ФГ «ЄНІСЕЙ-7» та відповідач-2 ОСОБА_1 не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Мартинюка С.В. (доповідач), судді Фещенко Ю.В., Джепи Ю.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 у справі № 908/3344/25. Постановлено розглядати апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження. Витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи №908/3344/25.

02.02.2026 матеріали справи №908/3344/25 надійшли Центрального апеляційного господарського суду.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом про солідарне стягнення з Фермерського господарства ЄНІСЕЙ-7, ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії №1221 від 07.02.2022, укладеним між Фермерським господарством ЄНІСЕЙ-7 та Акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк в розмірі 445 559, 31 грн., яка складається з: 440 206, 72 грн. простроченої заборгованості за основним боргом, 5 352, 59 грн. простроченої комісії.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/3344/25. Розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

03.12.2025 до господарського суду від відповідача-2 надійшла заява про долучення довідки про проходження заявником військової служби.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №10653 від 27.11.2025 вбачається, що ОСОБА_1 , який є відповідачем-2 у справі, перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 13.07.2024.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 зупинено провадження у справі № 908/3344/25 до припинення перебування відповідача-2 ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідач-2 обізнаний про наявність в провадженні Господарського суду Запорізької області справи №908/3344/25 за його участі в якості відповідача, повідомив суд про своє перебування у лавах Збройних Сил України, по мобілізації, клопотання про продовження розгляду справи, у т.ч. без його участі, суду не подавав. Суд першої інстанції виходив з того, що сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту, а тому є необхідність зупинити провадження по справі №908/3344/25.

ОЦЕНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ І ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025, якою, зокрема, зупинено провадження у справі № 908/3344/25 до припинення перебування відповідача-2 ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Предметом дослідження суду, у даному випадку, є факт наявності обставин, за яких суд зобов`язаний зупинити провадження дотримуючись приписів ст. 227 ГПК України.

Колегія суддів вважає, що, першочергово при оцінці даних обставин, потрібно врахувати систему правового регулювання забезпечення національної безпеки і оборони держави під час воєнного стану.

Основні засади забезпечення національної безпеки і оборони держави визначені Конституцією України.

За змістом положень статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Закон України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.

Оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту (стаття 1 Закону № 1932-ХІІ).

Оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони (стаття 2 Закону № 1932-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1932-ХІІ участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що оборона України є комплексною системою заходів і справою українського народу. Однак безпосереднє виконання завдань із збройного захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності держави прямо покладається на Збройні Сили України. Водночас забезпечення державної безпеки та захист кордонів доручено іншим відповідним військовим формуванням та правоохоронним органам.

Отже, саме ці структури становлять основу сектору безпеки і оборони, на які держава покладає функцію збройного захисту країни, зокрема в період воєнного стану.

Відповідно до статті 2 Закону № 389-VIII правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 6 Закону № 389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються: межі території, на якій вводиться воєнний стан, час введення і строк, на який він вводиться; завдання військового командування, військових адміністрацій, органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо запровадження і здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 389-VIII військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону № 389-VIII). Подібне визначення міститься в абзаці чотирнадцятому статті 1 Закону № 1932-ХІІ.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій [абзац п`ятий частини першої статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII)]. Подібне визначення міститься в абзаці тринадцятому статті 1 Закону № 1932-ХІІ.

Згідно з абзацами першим - другим частини першої статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII. На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань (абзац третій частини першої статті 39 Закону № 2232-XII).

У абзаці четвертому статті 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У частині першій статті 3 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації.

Зміст мобілізації становить:

- переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду;

- переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу (частина четверта статті 3 Закону № 3543-XII).

Тобто, суд виснує, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Системний аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що воєнний стан є загальним правовим режимом, що вводиться в Україні та створює юридичні рамки (правову конструкцію) для діяльності всіх державних інститутів, економіки та суспільства в умовах збройної агресії. Такий захід є системним, комплексним і загальнодержавним, який змінює правовий режим функціонування держави в цілому. Натомість переведення на організацію і штати воєнного часу є конкретним військово-організаційним заходом, який є наслідком та складовою частиною введення воєнного стану та оголошення мобілізації. Цей захід стосується внутрішньої структури та чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань з метою приведення їх у максимальну бойову готовність.

Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала чинити злочин агресії проти України у формі широкомасштабного військового нападу.

У зв`язку із цим Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (далі - Указ), ввів в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався. Станом на момент прийняття цієї постанови воєнний стан не скасований.

У пункті 2 Указу Президент України постановив: військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Крім того, Президент України у пункті 1 Указу від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» постановив: оголосити та провести загальну мобілізацію.

Отже, враховуючи зазначені вище акти Президента України, з 24 лютого 2022 року та станом на момент прийняття цієї постанови в Україні (на всій її території) діє воєнний стан та проводиться загальна мобілізація. А отже, з настанням особливого періоду вся структура Збройних Сил України та інші військові формування як цілісний організм почали функціонувати в умовах особливого періоду та були переведені на організацію і штати воєнного часу.

Колегія суду зазначає, що із однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства.

В свою чергу, поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зазначена норма права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, правила, визначені пунктом 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 зазначає наступне.

Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.

Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон №1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.

З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.

Колегія суддів зауважує, що приписи пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України не пов`язують можливість застосування цієї норми права лише з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 також зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан». Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № НОМЕР_2 від 27.11.2025, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 , який є відповідачем-2 у справі, перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 13.07.2024.

В той же час, доказів на спростування факту перебування відповідача-2 на військовій службі у складі ЗСУ на момент постановлення оскаржуваної ухвали позивачем (скаржником) суду не надано.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються доводи Скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо недоведеності перебування відповідача на службі у військовому формуванні, переведеному на воєнний стан або залучення ОСОБА_1 до проведення антитерористичної операції чи до виконання відповідних завдань в зоні бойових дій, з огляду на те, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що перебування ОСОБА_1 у статусі керівника, засновника та кінцевого бенефіціарного власника Фермерського господарства «Єнісей-7», а також відсутність відомостей про припинення діяльності господарства чи призначення іншої уповноваженої особи, свідчать про можливість його участі у справі та виключають підстави для зупинення провадження.

Зазначені обставини стосуються корпоративного статусу ОСОБА_1 та порядку здійснення ним повноважень як органу юридичної особи. Водночас підставою для застосування пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України є виключно встановлений факт перебування сторони у складі Збройних Сил України або іншого військового формування, переведеного на воєнний стан.

Норма пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України має обов`язковий (імперативний) характер і не залежить від організаційно-правового статусу військовослужбовця, його корпоративних повноважень, можливості делегування повноважень іншим особам або фактичного здійснення юридично значимих дій від імені юридичної особи.

Обов`язок суду зупинити провадження на час перебування на військовій службі особи, яку позивач визначив при поданні позову як другого солідарного відповідача, діє незалежно від того, чи є він засновником, керівником або представником іншого солідарного відповідача - юридичної особи.

Сам по собі факт неприпинення діяльності Фермерського господарства «Єнісей-7» та відсутність інших уповноважених осіб у реєстрі не спростовують встановленого судом факту перебування другого відповідача на військовій службі та не усувають передбаченого законом обов`язку суду зупинити провадження у справі.

Судова колегія звертає увагу, що про однорідність та нерозривність вимог кредитора, заявлених в солідарному порядку до позичальника та поручителя, зазначала Велика Палата Верховного Суду при вирішення питання юрисдикційності розгляду таких спорів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 496/3778/14-ц (провадження № 14-281цс19)).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.04.2024 у справі №161/8822/19, у справі про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя до співучасників висувається єдина позовна вимога, а не окрема вимога до кожного із співвідповідачів. З огляду на це, єдина вимога позивача має спиратись на єдине обґрунтування (єдині підстави позову), а тому заперечення проти такого позову боржника та позичальника не можуть бути роздільними, вони мають спиратись загальне для співучасників обґрунтування.

Щодо посилань скаржника на наявність відомостей про можливу перереєстрацію першого відповідача, виходячи з даних сайту YOUCONTROL.COM.UA станом на 05.01.2026, то вказана інформація не входить до кола фактів й обставин, що можуть та повинні бути встановлені судами господарської юрисдикції, у тому числі апеляційним господарським судом під час апеляційного перегляду відповідної ухвали.

У контексті доводів апеляційної скарги колегія суддів також зазначає, що обов`язок суду зупинити провадження у справі, на підставі пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, не залежить від виду стягуваної простроченої заборгованості за кредитами, зокрема й такими, що надані суб`єктам господарювання під державні гарантії на портфельній основі.

Мета законодавця у формулюванні вказаної вище норми в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини - військовослужбовців.

Тож норма пункту 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізького обласного управління Акціонерного товариства Ощадбанк на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.12.2025 у справі №908/3344/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя С.В. Мартинюк

Суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Ю.А. Джепа