cправа № 910/7640/25
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Малашенкової Т.М.
до ухвали Верховного Суду від 24.02.2026 року у справі №910/7640/25, постановлену за матеріалами касаційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (далі - Агенція, позивач) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 року у справі за позовом Агенції до Товариства з обмеженою відповідальністю «Артаір» (далі - ТОВ «Артаір», відповідач) про стягнення 1 890 510,00 грн
Перевіривши матеріали касаційної скарги Агенції, Верховний Суд більшістю голосів постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Вказана ухвала прийнята на підставі положення пункту 5 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Я не погоджуюся з думкою суддів щодо можливості застосування положень пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України у вирішенні питання про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Агенції на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року у цій справі з урахованням такого .
Агенція як на підставу касаційного оскарження покликається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначивши про відсутність висновку Верховного Суду щодо меж застосування статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій за державними контрактами на поставку товарів оборонного призначення, укладеними в особливий період - під час дії правового режиму воєнного стану, та з урахуванням публічного інтересу в забезпеченні обороноздатності держави та критичної важливості своєчасного виконання оборонних контрактів.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України, колегія суддів виходила з того, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки. Верховний Суд неодноразово посилався та враховував власні висновки з цього питання, зокрема й у спорах щодо виконання державних контрактів на поставку товарів оборонного призначення під час дії воєнного стану.
Вважаю за необхідне підкреслити, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України дійсно є усталеними для правовідносин про стягнення неустойки, зокрема, у контексті, що суди мають право застосовувати можливість розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки); зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.
Верховний Суд також послідовно зазначав, що у законі відсутній як перелік виняткових обставин, так і відсоткове співвідношення можливого зменшення штрафних санкцій.
Верховний Суд тенденційно визначив, що господарський суд має досліджувати та оцінювати надані сторонами докази та обставини справи, враховувати загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішувати питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, виходжу з того, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність / відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність / відсутність підстав для вчинення такої дії.
У справі №911/2269/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Отже, об`єднана палата Касаційного господарського суду виходить з індивідуального характеру підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 сформувала висновки щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема в пунктах 213, 214, зазначила:
"213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
Отже, саме зі змісту аналізу оскаржуваних судових рішень у справі скрізь призму дотримання судами статтей 210, 86, 7, 236-238 ГПК України, статті 233 ГК Украіни, статті 551 ЦК України Верховний Суд за доводами та підставами касаційної скарги перевіряє, чи правильно суди застосували та чи дотрималися цих норми права, чи необхідно формулювати висновок щодо реалізації наданого судам законом права на зменшення розміру штрафних санкцій на підставі дослідження та оцінки доказів у конкретній справі.
На моє переконання, на стадії вирішення питання щодо відкриття / відмови у відкритті провадження у справі суд перевіряє належне дотримання скаржником вимог статтей 287 - 291 ГПК України.
Воночас порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить від низки факторів (умов), як-то: (1) позиції сторін спору, (2) доводів і доказів, якими сторони обґрунтовують свою позицію, (3) фактів та обставин, які складають предмет доказування.
Однак, як свідчить численна та послідовна практика Верховного Суду у вирішенні питання правильності застосування означених норм матеріального права, результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) залежно від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність / відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність / відсутність підстав для вчинення такої дії. У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України.
Відзначу також що, як свідчить зміст оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 року у цій справі (в ЄДРСР забезпечений доступ до тексту), Господарський суд міста Києва рішенням від 07.10.2025 позов задовольнив повністю, стягнув з ТОВ "Артаір" на користь Агенції 1 524 298,00 грн пені, 366 212,00 грн штрафу та 22 686,12 грн витрат зі сплати судового збору. Обгрунтовуючи ухвалене рішення, як вказав суд апеляційної інстанції, місцевий суд виходив з того, що відповідач порушив договірні зобов`язання в частині дотримання строків поставки товару, що є підставою для покладення на нього обов`язку сплатити штрафні санкції (пеню та штраф). Крім цього, суд дійшов до висновку про відсутність існування виняткових обставин для застування ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій до 1 (однієї) гривні, оскільки відповідач не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій. Втім колегія суддів апеляційної інстанції вважала за можливе на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України зменшити розмір пені на 50 % - до 762 149,00 грн та штрафу на 50 % - до 183 106,00 грн та дійшла висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача стягнення пені в розмірі 762 149,00 грн і штрафу в розмірі 183 106,00 грн у зв`язку із зменшенням розміру пені та штрафу на 50 %, в іншій частині позовних вимог відмовила.
Зазначаю також, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
До того ж враховую, що формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин з огляду на положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини і водночас не може ставитися у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
З огляду на зазначене вище вважаю, що у цьому випадку за відсутності висновку, який просить сформувати скаржник, без перевірки правильності застосування наведених норм матеріального права та дотримання норм процесуального права судом апеляційної інстанції, який скасував рішення суду першої інстанції, ураховуючи межі доводів та вимоги касаційної скарги, за відсутності у суду касаційної інстанції матеріалів судової справи відсутні підстави для застосування пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України і може з погляду стороннього спостерігача вважатися формальним підходом у вирішенні означеного питання.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя Т.Малашенкова