ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Справа № 918/1031/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Тимошенко О.М. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Дяденчук А.І. адвокат

відповідача: не з*явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Абіна"

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухвалене 08.12.2025, повне рішення складено 08.12.2025

у справі № 918/1031/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Цеоліт"

до Приватного підприємства "Абіна"

про стягнення 629 432,65 грн

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Цеоліт" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Абіна" про стягнення 629 432,65 грн, з яких: 269 081,20 грн основний борг, 100 000,00 грн пеня, 20 000,00 грн штраф, 30 000,00 грн 3 % річних та 210 351,45 грн інфляційні втрати.

Господарський суд Рівненської області рішенням від 08.12.2025 у справі № 918/1031/25 позов задовольнив.

Присудив стягнути з Приватного підприємства "Абіна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Цеоліт" 269 081,20 грн основного боргу, 100 000,00 грн пені, 20 000,00 грн штрафу, 30 000,00 грн 3 % річних, 210 351,45 грн інфляційних втрат та 9 441,49 грн витрат по оплаті судового збору.

24.12.2025, через систему Електронний суд, відповідач Приватне підприємство "Абіна", не погоджуючись з ухваленим рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої скаржник зазначає:

- позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з пропуском строку позовної давності;

- зважаючи на умови договору та положення ст. 938, 948 ЦК України, строк повернення майна зі зберігання та стягнення коштів настав саме з моменту закінчення строку дії договору - 31 грудня 2020 року;

- тому з моменту закінчення строку зберігання у позивача виник обов`язок та можливість вимагати повернення товару, та стягнення коштів як у договірному, так і судовому порядку;

- з огляду на строк дії договору відповідач не погоджується з доводами позивача, що строк зберігання визначається моментом пред`явлення вимоги про повернення товару (п. 3.2.6 Договору);

- зокрема у розумінні ч. 2 ст. 938 ЦК України строк зберігання можливо визначити з урахуванням інших положень договору щодо строку його дії;

- тому відсутні правові підстави для застосування підстави обчислення терміну дії договору моментом направлення вимоги про повернення товару;

- положення п. 3.2.6 Договору є однією з норм даного правочину, тому застосовується у межах строку його дії, тобто до 31 грудня 2020 року, оскільки у пункті 3.2.6 чітко прописано - «Зберігач товару» зобов`язаний: повернути Товар на протязі трьох діб, на першу письмову вимогу «Товаровласника», навіть якщо строк його зберігання не закінчився;

- саме з 31 грудня 2020 року позивач був обізнаний про необхідність повернення майна після зберігання, можливість пред`явлення вимог щодо його повернення, зокрема шляхом використання судових способів захисту;

- отже з 31 грудня 2020 року починається перебіг строку позовної давності щодо звернення позивача до суду зі згаданими позовними вимогами, що є предметом даного спору;

- у даному випадку строк позовної давності сплинув 31 грудня 2023 року;

- однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач з позовом до суду звернувся лише 31 жовтня 2025 року, тобто поза межами вказаного строку;

- позивач надіслав претензію про сплату коштів за «неповернутий» товар 18.12.2023 - аж через три роки після нібито виявлення порушення своїх прав, як товаровласника - що свідчить про навмисне затягування часу, задля стягнення більшої, непідйомної суми коштів з відповідача;

- позивачем не подано клопотання про поновлення строку на подачу позовної заяви, в т. ч. доказів неможливості подачі такої заяви в строк, передбачений законодавством;

- сама по собі військова агресія проти України та введення воєнного стану на всій її території не може автоматично означати зупинення всіх процесуальних строків, визначених законом, або ж про автоматичне поновлення таких строків, незалежно від того, чи існує реальна можливість дотриматися їх. Те ж саме стосується і COVID-19;

- разом з тим сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні та посилання на нього, без належного обґрунтування, мотивування та аргументування впливу на неможливість своєчасного звернення до суду позивачем у даній справі та без подання відповідних підтверджуючих доказів, що унеможливили вчинення процесуальної дії у відповідний строк, не є автоматичною підставою для поновлення такого процесуального строку.

Враховуючи наведене вище, скаржник просить рішення Господарського суду Рівненської області від 08.12.2025 у справі № 918/1031/25 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 24.12.2025, для розгляду справи № 918/150/25 визначено колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Мельник О.В., Коломис В.В.

Листом № 918/1031/25/6816/25 від 25.12.2025 матеріали справи було витребувано з Господарського суду Рівненської області.

30.12.2025 до суду надійшли матеріали справи № 918/1031/25.

Ухвалою від 02.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Абіна" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.12.2025 у справі № 918/1031/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 29.01.2026 о 10:00.

Судове засідання 29.01.2026 не відбулося у зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії Коломис В.В. Учасників справи повідомлено про неможливість проведення судового засідання шляхом розміщення відповідної інформації на офіційній сторінці суду веб-порталу "Судова влада в Україні" (у розділі "Новини та події суду"), а також шляхом направлення довідки про неможливість проведення судового засідання до їх зареєстрованих електронних кабінетів.

09.02.2026 обставини, які унеможливили проведення судового засідання 29.01.2026, усунуто, тому справу № 918/1031/25 необхідно призначити до розгляду.

Разом з тим у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Мельника О.В. у період з 09.02.2026 по 13.02.2026 включно, проведено його заміну у судовій справі № 918/1031/25, протокол від 10.02.2026, яким визначено для розгляду справи колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Тимошенко О.М., Коломис В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 розгляд справи призначено на 04.03.2026 о 12:00.

12.01.2026 (вх. № 153/26), через систему Електронний суд, від Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Цеоліт" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення Господарського суду Рівненської області від 08.12.2025 у справі № 918/1031/25 - залишити без змін. Також просить стягнути з Приватного підприємства «Абіна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Цеоліт» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою суду від 12.02.2026 задоволено заяву (вх. № 725/26) представника Приватного підприємства "Абіна" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання 04.03.2026 з`явився представник позивача. Представник відповідача не забезпечив участі свого уповноваженого представника. Про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомляв.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що ухвалою суду від 02.01.2026 та 12.02.2026 явка представників сторін в судові засідання 29.01.2026 та 04.03.2026 обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає перегляду справи.

У судовому засіданні 04.03.2026 представник позивача надав заперечення щодо апеляційної скарги відповідача, з підстав наведених у відзиві.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні 04.03.2026 пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

18.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Цеоліт" (надалі за текстом - товаровласник, позивач) та Приватним підприємством "Абіна" (надалі за текстом - зберігач товару, відповідач) укладено договір відповідального зберігання № В/10/20 (надалі за текстом - Договір) /а.с. 22-25/, відповідно до п. 1.1, 1.2 якого зберігач товару зобов`язався за плату зберігати рідкі комплексні добрива (надалі за текстом - товар), передані йому товаровласником, і повернути цей товар у цілковитій схоронності. Місцем зберігання товару визначено склад зберігача, який знаходиться за адресою: місто Рівне, вул. Курчатова, 18А.

За змістом п. 2.1, 2.2 Договору, товаровласник здійснює доставку товару автомобільним транспортом до місця зберігання, згідно реквізитів зберігача товару. Зберігач товару приймає товар в кількості, що вказана в супровідних документах на кожну партію товару.

Згідно з п. 2.7 Договору документом, що підтверджує факт передачі товару на відповідальне зберігання, є акт здачі-приймання товару на відповідальне зберігання та/або товарно-транспортна накладна.

Відповідно до п. 2.6 Договору товар передається на відповідальне зберігання без права використання його у господарській діяльності зберігача товару.

Зберігач товару зобов`язаний повернути товар на протязі трьох діб, на першу письмову вимогу товаровласника, навіть якщо строк його зберігання не закінчився (п. 3.2.6 Договору).

Пунктом 3.2.10 Договору сторони визначили, що до 15 жовтня 2020 року зберігач товару письмово повідомляє товаровласника про свої подальші наміри щодо повернення або викупу залишків товару. Товар, що повертається зберігачем, приймається на складі товаровласника.

Згідно з п. 3.2.11 Договору зберігач товару не має права без згоди товаровласника користуватися товаром, переданим йому на зберігання, а також передавати його у користування іншим особам.

Якщо зберігач товару по першій письмовій вимозі товаровласника, не повертає в повному обсязі товар, зданий на зберігання, то він зобов`язаний на протязі трьох банківських днів з дати отримання письмової вимоги про повернення товару, перерахувати на поточний рахунок товаровласника компенсацію у розмірі вартості залишку товару, який не може бути повернутий, за цінами не нижче вказаних в Додатку № 1 до цього Договору. З моменту надходження компенсації на рахунок товаровласника, до зберігача товару переходить право власності на оплачену вартість залишку товару. З метою підтвердження права власності зберігача товару на оплачений ним товар, товаровласник передає зберігачу товару видаткову накладну на оплачений товар (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору збитки, завдані товаровласнику втратою (нестачею) або пошкодженням товару, відшкодовуються зберігачем товару на підставі та в розмірі ст. 951 ЦК України. Ціна на товар визначається за цінами місця виконання зобов`язання в день добровільного задоволення вимоги товаровласника чи в день пред`явлення або задоволення позову, але не нижчими, ніж передбачені у Додатку № 1 до цього Договору. Якщо внаслідок пошкодження товару його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за первісним призначенням, товаровласник має право відмовитися від цього товару і вимагати від зберігача товару відшкодувати його вартість. Відшкодування здійснюється зберігачем товару протягом трьох днів з моменту отримання вимоги товаровласника.

Відповідно до п. 5.5 Договору, при невиконанні вимог п. п. 5.1, 5.2 даного договору, зберігач товару сплачує товаровласнику неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від загальної належної до сплати суми за кожний день прострочення платежу. Сторони встановили продовжений строк для нарахування та стягнення пені - три роки.

Пунктом 5.7 Договору сторони узгодили, що за порушення умов п. 2.7 та п. 3.2.11 Договору, зберігач товару протягом одного дня з моменту виявлення такого порушення, оплачує товаровласнику повну вартість товару, що був проданий або використаний без відома товаровласника, та додатково оплачує 10 (десять) % від вартості такого товару.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, діє до 31 грудня 2020 року від дати підписання обома сторонами, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору (п. 6.1 Договору).

Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений відтиском їх печаток /а.с. 25/.

На виконання укладеного договору Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Цеоліт" передано на зберігання Приватному підприємству "Абіна" рідкі комплексні добрива (товар) різного асортименту на загальну суму 377 269,70 грн, що підтверджується актами приймання-передачі товару на відповідальне зберігання, а саме:

- № 199 від 18 червня 2020 року на суму 294 384,50 грн;

- № 309 від 21 вересня 2020 року на суму 34 740,00 грн;

- № 375 від 01 жовтня 2020 року на суму 46 320,00 грн;

- № 377 від 02 жовтня 2020 року на суму 1 825,20 грн /а.с. 26, 28, 30-31/.

Відповідно до акту передачі № 274 від 15 липня 2020 року Приватне підприємство "Абіна" повернуло Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "Цеоліт" на його вимогу 750 л добрива на суму 108 188,50 грн /а.с. 32/.

18.12.2023 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про сплату коштів за неповернутий товар з одночасно нарахованими штрафними санкціями у загальному розмірі 954 367,04 грн /а.с. 35/.

12.01.2024 відповідач надіслав позивачу відповідь на вимогу, в якій підтвердив факт отримання товару в загальній кількості 2 310 літрів добрив різного асортименту на суму 323 535,20 грн, з яких 300 літрів товару на суму 57 825,20 грн відповідач відчужив третім особам за згоди та відома позивача, а частину товару у кількості 1 260 літрів було повернуто позивачу, однак останній відмовився підписати акт приймання-передачі. Також відповідач повідомив про невизнання умов укладеного між сторонами договору /а.с. 41/.

Не погодившись із наведеною відповіддю відповідача, позивач звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом.

08.12.2025 судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення, яким позов задоволено.

Вказане рішення мотивоване неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення товару та обґрунтованістю заявлених вимог.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що спірні правовідносини між сторонами пов`язані із неналежним виконанням зобов`язань за договором зберігання.

Частиною 1 статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

За змістом частин 1, 3 статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частинами 1, 2 статті 949 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (частина 1 статті 953 ЦК України).

Разом з тим обов`язок відповідача щодо повернення товару за першою вимогою позивача також передбачений пунктом 3.2.6 Договору, відповідно до якого зберігач товару зобов`язаний повернути товар на протязі трьох діб на першу письмову вимогу товаровласника, навіть якщо строк його зберігання не закінчився.

Водночас у пункті 3.2.10 Договору сторони встановили присічний строк, а саме до 15 жовтня 2020 року зберігач товару письмово повідомляє товаровласника про свої подальші наміри щодо повернення або викупу залишків товару, однак доказів виконання відповідачем такого обов`язку матеріали справи не містять.

Згідно з статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, попри вимогу позивача та закінчення строку зберігання товару, всупереч вимогам частини 1 статті 953 ЦК України та пункту 3.2.10 Договору, не вчинив дій щодо повернення майна, починаючи з 15.10.2020.

Доводи скаржника про те, що строк повернення майна зі зберігання та відповідно можливість пред`явлення вимоги про його повернення пов`язуються виключно із закінченням строку дії договору - 31.12.2020, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки умовами договору передбачено право позивача вимагати повернення товару у будь-який час.

Так відповідно до пункту 3.2.6 Договору зберігач зобов`язаний повернути товар протягом трьох діб на першу письмову вимогу товаровласника, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, що кореспондується з приписами частини 1 статті 953 ЦК України, якою встановлено обов`язок зберігача повернути річ на першу вимогу поклажодавця незалежно від строку її зберігання.

Отже право позивача вимагати повернення переданого на зберігання майна та відповідний обов`язок відповідача його повернути не ставляться у залежність виключно від закінчення строку дії договору, а тому наведені скаржником доводи є безпідставними та спростовуються як умовами укладеного між сторонами договору, так і наведеними нормами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

За змістом статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення товару на першу вимогу позивача, позивач має право на стягнення вартості майна, прийнятого на зберігання, у порядку, передбаченому статтями 950 та 951 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Приватне підприємство "Абіна" зобов`язано відшкодувати Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "Цеоліт" вартість неповернутого товару у розмірі 269 081,20 грн.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтями 526, 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, незважаючи на вимогу позивача, починаючи з 15.10.2020 не вчинив дій щодо повернення майна, тому його зобов`язання вважається простроченим з 16.10.2020.

Згідно з статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже було встановлено, пунктами 5.5 та 5.7 Договору сторони погодили, що при невиконанні вимог пунктів 5.1, 5.2 даного договору, зберігач товару сплачує товаровласнику неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від загальної належної до сплати суми за кожний день прострочення платежу. За порушення умов п. 2.7 та п. 3.2.11 договору, зберігач товару протягом одного дня з моменту виявлення такого порушення, оплачує товаровласнику повну вартість товару, що був проданий або використаний без відома товаровласника, та додатково оплачує 10 (десять) % від вартості такого товару.

Застосовуючи статтю 549 ЦК України, колегія суддів зазначає, що висновки Верховного Суду щодо правової природи неустойки та щодо відмінностей між такими видами неустойки (формами відповідальності), як штраф та пеня, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17, від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, від 18.01.2024 у справі № 916/410/23, від 16.01.2025 у справі № 916/828/24.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, оскільки відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17 від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем нараховано відповідачу 210 351,45 грн інфляційних втрат, 40 711,39 грн 3 % річних, 249 740,35 грн пені та 26 908,10 грн штрафу.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат у межах заявлених позивачем періодів, помилки не виявила, тому вважає їх арифметично правильними.

При цьому позивач самостійно визначив до стягнення з відповідача зменшений розмір штрафних санкцій у такому обсязі: пеня - 100 000,00 грн; відсотки у розмірі 3 % річних - 30 000,00 грн; штраф - 20 000,00 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет і підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.03.2020 у справі № 5023/1123/12, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16.

За наведеного суд апеляційноної інстанції вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 100 000,00 грн пені, 20 000,00 грн штрафу, 30 000,00 грн 3 % річних та 210 351,45 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо строків позовної давності.

Так апелянт стверджує, що строк позовної давності закінчився 31.12.2023, однак позивач звернувся з даним позовом 03.11.2025, тобто із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 3 та 4 статті 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено карантин з 12 березня 2020 року на всій території України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме статтями 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже позовну давність у період дії карантину було продовжено з 12.03.2020 по 30.06.2023.

Крім того Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і він триває до нині.

Згідно з пунктом 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності 04.09.2025, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено.

Тобто перебіг позовної давності, визначений ЦК України, було зупинено на строк дії воєнного стану у період з 17.03.2022 по 03.09.2025 включно.

З огляду на наведені норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, звертаючись 03.11.2025 до місцевого господарського суду з цим позовом, не пропустив позовну давність по усіх своїх вимогах.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник не навів інших обґрунтованих заперечень щодо висновків суду першої інстанції в цій частині, окрім тих, яким вже було надано належну правову оцінку місцевим господарським судом, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до статей 74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з статтею 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення Господарського суду Рівненської області від 08.12.2025 у справі № 918/1031/25 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

На підставі статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Абіна" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 08 грудня 2025 року у справі №918/1031/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Справу № 918/1031/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повну постанову складено "06" березня 2026 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.