суддів Великої Палати Верховного Суду Уркевича В. Ю. , Ємця А. А. , Кишакевича Л. Ю. , Мартєва С. Ю.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 904/1615/22 (провадження № 12-12гс25)
Коротка історія справи
1. 09 січня 2024 року до Господарського суду Дніпропетровської області від ОСОБА_5 (далі також - боржник, скаржник) надійшла скарга на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (далі також - приватний виконавець) від 21 грудня 2023 року ВП № НОМЕР_1 щодо накладення арешту на 100 % частки ОСОБА_5 у статутному капіталі Фермерського господарства «Дніпро» (далі - ФГ «Дніпро»).
2. Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_5 зазначив, що приватний виконавець на порушення вимог частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» керувався помилково лише загальною нормою статті 56 вказаного Закону, а не спеціальною нормою ? частиною першою статті 53-1 цього Закону. Зауважив, що діяльність ФГ «Дніпро» регламентована Законом України «Про фермерське господарство», а не Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому накладення арешту на майнові права ОСОБА_5 у статутному капіталі ФГ «Дніпро», який дорівнює нулю, є порушенням статті 21 Закону України «Про фермерське господарство».
3. ОСОБА_5 вказав, що згідно зі змінами до статуту ФГ «Дніпро» його частка у статутному капіталі ФГ «Дніпро» не визначена ні у відсотковому розмірі, ні у грошовому еквіваленті, оскільки статутний капітал ФГ «Дніпро» не створювався.
4. Скаржник зазначив, що приватний виконавець умисно порушив частину першу статті 53-1 Закону України «Про виконавче провадження» під час накладення арешту на 100 % частки ОСОБА_5 у статутному капіталі ФГ «Дніпро», вважаючи це саме майном боржника - ОСОБА_5 , а також порушив частини другу та шосту статті 48 вказаного Закону. Приватний виконавець не врахував вимоги спеціального закону, зокрема частину першу статті 22 Закону України «Про фермерське господарство», що призвело до прийняття незаконної постанови від 21 грудня 2023 року ВП № НОМЕР_1 про накладення арешту на майно боржника, зокрема на 100 % частки ОСОБА_5 у статутному капіталі ФГ «Дніпро».
5. Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 02 липня 2024 року, яку Центральний апеляційний господарський суд постановою від 30 жовтня 2024 року залишив без змін, у задоволенні скарги відмовив.
6. Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що майнові права включають право на частку в статутному капіталі, що є комплексом корпоративних прав, зокрема право на управління, отримання дивідендів та участь у розподілі майна.
7. Ураховуючи правові висновки, наведені в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 910/268/23, та відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб ? підприємців та громадських формувань від 05 січня 2024 року, якими приватний виконавець керувався, суди дійшли висновку, що накладення арешту на майнові права боржника, до яких належить і право на частку в статутному капіталі господарської організації, передбачено нормами законодавства та підтверджується судовою практикою.
8. Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_5 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким його скаргу від 09 січня 2024 року на постанову приватного виконавця від 21 грудня 2023 року ВП № НОМЕР_1 задовольнити, а вказану постанову - скасувати.
9. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_5 , зокрема, зазначає, що приватний виконавець перевищив свої повноваження, керуючись статтею 53-1 Закону України «Про виконавче провадження», яка застосовується до товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю. Оскільки ФГ «Дніпро» не належить до таких товариств, виконавець мав діяти виключно в межах закону. Відповідно до Закону України «Про фермерське господарство» відчуження майна фермерського господарства можливе лише за рішенням його членів і на підставі цивільно-правових угод. Це означає, що майно ФГ «Дніпро» як цілісний комплекс не може бути предметом стягнення.
10. На думку скаржника, ФГ «Дніпро» не є господарською організацією, не є товариством з обмеженою чи додатковою відповідальністю, а розмір частки ОСОБА_5 у статутному капіталі ФГ «Дніпро» дорівнює нулю, що унеможливлює оцінку та накладення стягнення на частку в ньому.
11. Оскільки частка ОСОБА_5 відповідно до статуту складає 50 %, то лише після з`ясування того, чи повністю він вніс свою частку в майно ФГ «Дніпро», проведення її експертної оцінки та виділення 50 % частки у майні ФГ «Дніпро» у спосіб, визначений законом (за заявою стягувача), приватний виконавець мав би право арештувати та продати її, але цього зроблено не було.
12. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 лютого 2025 року передав справу № 904/1615/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважав, що необхідно відступити від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19 щодо можливості накладення арешту на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником фермерського господарства, оскільки самі по собі корпоративні права відчужуватися не можуть, адже не є оборотоздатним об`єктом цивільного права (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку зі статтею 19 Закону України «Про фермерське господарство»).
13. Постановою від 21 січня 2026 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_5 залишила без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 904/1615/22 ? без змін.
14. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку (частина третя статті 34 Господарського процесуального кодексу України).
15. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року мотивована, зокрема, тим, що з набуттям статусу засновника (члена) фермерського господарства особа на підставі Закону України «Про фермерське господарство» набуває права, які кореспондуються із загальними корпоративними правами учасників (засновників, акціонерів, пайовиків) юридичної особи, визначеними статтею 96-1Цивільного кодексу України.
16. Велика Палата Верховного Суду вказала, що члени (засновники) фермерського господарства можуть набувати й інші права, які за своєю правовою природою належать до корпоративних. Такі права можуть встановлюватися статутом фермерського господарства та законом (частина четверта статті 96-1 Цивільного кодексу України, частина четверта статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).
17. Відтак у членів (засновників) фермерського господарства виникають корпоративні права у зв`язку з їхньою участю у фермерському господарстві, яке є юридичною особою корпоративного типу.
18. Покликаючись на статтю 20 Закону України «Про фермерське господарство», частину другу статті 96-1 Цивільного кодексу України,Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у членів (засновників) фермерського господарства корпоративні права виникають із частки у складеному капіталі фермерського господарства.
19. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно (майнові права), корпоративні права (пункт 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження»).
20. Зі змісту наведеної норми слідує, що для цілей виконавчого провадження закон встановлює можливість звернення стягнення як на частку, так і на корпоративні права.
21. У постанові від 21 січня 2026 року викладено висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що з набуттям прав на частку у складеному капіталі фермерського господарства в особи виникають і корпоративні права. Частка у складеному капіталі фермерського господарства та корпоративні права є нерозривно пов`язаними між собою.
22. Велика Палата Верховного Суду вказала, що накладення арешту на корпоративні права позбавляє боржника - члена фермерського господарства можливості розпорядитись своїм майном (часткою та корпоративними правами, які з неї виникають). Накладення арешту на корпоративні права відповідає вимогам законодавства України та є заходом, за рахунок якого можливо забезпечити реальне виконання рішення.
23. Таким чином, державний / приватний виконавець наділений повноваженнями накласти арешт як на частку, так і на корпоративні права члена фермерського господарства.
24. Також Велика Палата Верховного Суду вважала, що відсутні підстави для відступу від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеного у постанові від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19, щодо можливості накладення арешту на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником фермерського господарства.
25. Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність дій приватного виконавця Селезньова М. О. щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 21 грудня 2023 року та накладення арешту на майнові права - частку у статутному капіталі ФГ «Дніпро» в розмірі 100 %, що належить боржнику - ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 38 707 651,87 грн, адже він керувався відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
26. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення скарги на постанову приватного виконавця.
27. Але, зважаючи на те, що у фермерському господарстві створюється не статутний, а складений капітал, Велика Палата Верховного Суду вказала, що правильним є формулювання про накладення арешту на частку у складеному капіталі фермерського господарства. Однак допущене некоректне формулювання не зумовлює скасування постанови приватного виконавця.
28. З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду частково не погоджуємося з огляду на таке.
29. Фермерське господарство є особливою організаційно-правовою формою здійснення підприємницької діяльності в аграрному секторі економіки.
30. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначені Законом України «Про фермерське господарство».
31. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
32. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець (частина четверта статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).
33. Особливістю фермерського господарства є його суб`єктний склад.
34. Так, відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
35. Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).
36. Частинами другою, третьою статті 3 цього Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що при створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа. Для цілей Закону України «Про фермерське господарство» до членів сім`ї та родичів голови фермерського господарства відносяться дружина (чоловік), батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок, рідні та двоюрідні брати та сестри, дядько, тітка, племінники як голови фермерського господарства, так і його дружини (її чоловіка), а також особи, які перебувають у родинних стосунках першого ступеня споріднення з усіма вищезазначеними членами сім`ї та родичами (батьки такої особи та батьки чоловіка або дружини, її чоловік або дружина, діти як такої особи, так і її чоловіка або дружини, у тому числі усиновлені ними діти).
37. Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, має статус сімейного фермерського господарства, за умови що в його підприємницькій діяльності використовується праця членів такого господарства, якими є виключно члени однієї сім`ї відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України.
38. Трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором (контрактом) (частина перша статті 27 Закону України «Про фермерське господарство»).
39. Трудові відносини членів фермерського господарства регулюються статутом, а осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), - законодавством України про працю. Трудові спори у фермерському господарстві вирішуються у встановленому законом порядку (частина друга статті 27 Закону України «Про фермерське господарство»).
40. Залучення сімейним фермерським господарством інших громадян відповідно до статті 27 цього Закону може здійснюватися виключно для виконання сезонних та окремих робіт, які безпосередньо пов`язані з діяльністю господарства і потребують спеціальних знань чи навичок.
41. З викладеного вбачається, що головною особливістю фермерського господарства як організаційно-правової форми є його сімейно-трудовий або родинно-трудовий характер.
42. Стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство» визначає правила формування майна фермерського господарства, які полягають в тому, що:
- у фермерському господарстві передбачено створення складеного капіталу. Такий капітал фактично дорівнює майну фермерського господарства;
- до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу;
- зазначене майно до складеного капіталу фермерського господарства передається його членами.
43. Таким чином, складений капітал, тобто майно фермерського господарства, формують його члени за рахунок належного їм майна або прав користування та інших майнових прав.
44. З урахуванням наведеного фермерське господарство як юридична особа має певні особливості, а саме: воно засновано на членстві, а також на обов`язковій особистій трудовій та можливій майновій участі його членів; коло членів фермерського господарства обмежене членами однієї сім`ї або родичами; діяльність такого господарства спрямована виключно на ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до закону.
45. Така специфіка правового статусу фермерського господарства щодо суб`єктного складу членів фермерського господарства зумовлює неможливість набуття статусу члена господарства юридичними особами та особами, не пов`язаними родинними або сімейними зв`язками з існуючими членами господарства. Поза межами сімейних / родинних зв`язків такий суб`єкт господарювання існувати не може, оскільки у разі, якщо не залишається жодного члена фермерського господарства або спадкоємця, який бажає продовжити його діяльність, діяльність такого господарства припиняється (пункт 4 частини першої статті 35 Закону України «Про фермерське господарство»).
46. Взаємодія членів фермерського господарства зумовлюється тим, що стосунки між членами родини мають особливий характер, який визначається родинними зв`язками та спільною працею.
47. Саме ці чинники формують іншу природу майнових та організаційних відносин у процесі створення та ведення спільного родинного господарства.
48. Відповідно до частини першої статті 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства.
49. На нашу думку, фермерське господарство не може ототожнюватись із товариством, як наслідок, не можна вважати права засновників (членів) фермерського господарства корпоративними.
50. Корпоративними є підприємства, які створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, у тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.
51. На відміну від фермерського господарства, корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб (частина п`ята статті 63 Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
52. У корпоративному підприємстві внаслідок передачі майна до статутного капіталу господарського товариства в особи виникають корпоративні права щодо такого господарського товариства.
53. Згідно із частиною першою статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.
54. Поділ статутного (складеного) капіталу на частки характеризує юридичну особу як господарське товариство, учасники якого, маючи майнове право на частку у статутному капіталі, набувають корпоративних прав.
55. Закон України «Про фермерське господарство» не передбачає створення статутного капіталу, який складався б з номінальної вартості часток його учасників, на відміну від товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, як це передбачено статтею 12 Закону «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
56. Зміст поняття «складений капітал», застосований у Законі України «Про фермерське господарство», має встановлюватися з урахуванням особливостей формування складу майна фермерського господарства за рахунок майна членів сім`ї та родини.
57. У Законі України «Про фермерське господарство» не визначено корпоративні засади діяльності органів управління фермерського господарства, аналогічні тим, що мають місце у господарському товаристві.
58. Крім того, однією з вимог до фермерського господарства є те, що його засновник (голова фермерського господарства) має спочатку набути право на земельну ділянку, після чого вже відбувається державна реєстрація фермерського господарства як юридичної особи.
59. Усе це свідчить про істотні відмінності між фермерським господарством і товариством.
60. Таким чином, у фермерському господарстві можуть виникати та існувати членські, майнові, трудові та інші права, але не може бути корпоративних прав у розумінні статті 96-1 Цивільного кодексу України.
61. Частиною шостою статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» визначено лише право члена фермерського господарства на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або в разі припинення членства у фермерському господарстві, розмір та порядок отримання якої визначаються статутом фермерського господарства.
62. З урахуванням наведеного вище у фермерському господарстві може накладатися арешт та здійснюватися звернення стягнення лише на відповідну частку боржника (засновника, члена фермерського господарства) в складеному капіталі господарства.
63. Накладення виконавцем арешту на частку боржника у складеному капіталі фермерського господарства є належним та ефективним заходом примусового виконання судового рішення, спрямованим на забезпечення подальшого звернення стягнення на майно (майнові права) боржника.
64. З огляду на викладене та з урахуванням наведених у цій окремій думці висновків щодо відсутності корпоративних прав у фермерському господарстві та відповідно неможливості накладення на них арешту виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, Велика Палата Верховного Суду мала відступити від висновків, викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19, зроблених за результатами аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про фермерське господарство», щодо можливості накладення арешту на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником фермерського господарства.
Судді: В. Ю. Уркевич