ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. м. Рівне Справа № 918/1278/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Н.Церковної, розглянувши матеріали справи за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області до відповідача ФОП Мельник Людмили Євгеніївни про стягнення в сумі 94 283,42 грн.

за участю представників сторін: від прокуратури - Немкович І.І.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2025 року Керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача ФОП Мельник Людмили Євгеніївни про стягнення в сумі 94283,42 грн безпідставно збережених грошових коштів та компенсаційних втрат.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позову прокурор вказав на те, що відповідач договору про пайову участь (враховуючи те, що будівництво об`єкта розпочалося 27.03.2014) не уклав, всупереч п. п. 3, 4 п. 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019, до міської ради протягом обумовленого законом строку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта не звертався, пайову участь до прийняття об`єкта в експлуатацію не сплатив, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав би сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, відповідно, зобов`язаний їх повернути на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Як зазначає прокурор державною інспекцією архітектури та містобудування України зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт РВ26 від 27.03.2014 щодо об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль, вул. Грушевського, 54". Будівництво здійснювалось на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0354. В подальшому, 14.12.2023 Управлінням ДАБІ у Рівненській області зареєстровано декларацію ІУ45 від 14.12.2023 про готовність до експлуатації об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м.Костопіль, вул. Грушевського, 54", вартістю 7 432,296 тис. грн.

Замовником будівництва об`єкту є Мельник Людмила Євгеніївна.

Відповідно до вказаної декларації, будівництво розпочато 25.04.2014, а завершено - 27.11.2023. У декларації зазначено щодо сплати замовником пайової участі - «не внесено або не вимагається». Відтак прокурор зазначає, що загальна сума коштів які підлягають стягненню із Відповідача становить 94283,42 грн, з яких: 74322,96 грн - основна сума боргу, 15617,15 грн - інфляційні втрати та 4343,31 грн - 3% річних.

Відповідач у своєму відзиві зокрема зазначив, що у період подання декларації ІУ45 від 14.2.2023 року про готовність до експлуатації об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль , вул. Грушевського, 54", а також станом па теперішній час відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста. А оскільки відсутня вимога щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, відтак вимога щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних також є безпідставною. Відтак позовні вимоги відповідачем не визнаються.

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 05 січня 2026 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі 918/1278/25, постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання у справі призначено на 04 лютого 2026 .

04 лютого 2026 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив. Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року розгляд справи відкладено на 25 лютого 2026 року.

11 лютого 2026 року від прокурора надійшла відповідь на відзив.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у суді суд зазначає наступне.

Згідно ст.1311 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відтак, Здолбунівською окружною прокуратурою 25.11.2025 за № 54/4-1483ВИХ-25 скеровано до Костопільської міської ради лист щодо вжиття заходів, спрямованих на стягнення з Мельник Л.Є. коштів пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту. Костопільська міська рада листом від від 26.11.2025 за № 2287/01-15 повідомила прокуратуру, що заходи реагування за фактом несплати Мельник Л.Є. коштів пайової участі замовником будівництва об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль, вул. Грушевського, 54", не вживалися. При цьому, Костопільська міська рада просить Здолбунівську окружну прокуратуру вжити заходів, спрямованих на стягнення з Мельник Л.Є. коштів пайової участі.

Отже, зміст листа міської ради підтверджує факт бездіяльності органу місцевого самоврядування. Така бездіяльність Костопільської міської ради свідчать про неналежне виконання нею повноважень щодо захисту власних майнових інтересів та інтересів територіальної громади. Зокрема, міська рада, отримавши відповідне звернення від прокуратури, незважаючи на необхідність стягнення коштів та усвідомлення можливого спливу строку позовної давності, не забезпечила належного досудового врегулювання, оскільки не скерувала відповідачу претензію про сплату пайової участі, самостійно не вжила заходів для звернення до суду з відповідним позовом, лише висловивши незаперечення щодо представництва її інтересів прокуратурою. Така бездіяльність Костопільської міської ради, яка може призвести до неможливості стягнення заборгованості, підтверджує наявність обґрунтованих підстав для здійснення окружною прокуратурою заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави в особі Костопільської міської ради.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким, сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади населеного пункту та звернення до суду з позовом.

Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Костопільської міської ради, сам факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.

Крім того, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Здолбунівською окружною прокуратурою повідомлено позивача про звернення з відповідним позовом до суду.

Отже, в даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у зв`язку з їх порушенням, що виразились в ухиленні Відповідача, як замовника будівництва, від сплати коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Костопіль, а також через нездійснення Костопільською міською радою, як уповноваженим органом, належних заходів до усунення вказаного порушення, зокрема шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

Таким чином, відповідно до ст.53 ГПК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор правомірно звернувся із даним позовом для захисту інтересів держави в даній справі.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Заслухавши в судовому засіданні прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Як зазначено прокурором Державною інспекцією архітектури та містобудування України зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт РВ26 від 27.03.2014 щодо об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль, вул. Грушевського, 54". Будівництво здійснювалось на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0354. В подальшому, 14.12.2023 Управлінням ДАБІ у Рівненській області зареєстровано декларацію ІУ45 від 14.12.2023 про готовність до експлуатації об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль, вул. Грушевського, 54", вартістю 7 432,296 тис. грн.

Замовником будівництва об`єкту є Мельник Людмила Євгеніївна.

Відповідно до вказаної декларації, будівництво розпочато 25.04.2014, а завершено - 27.11.2023.

У декларації зазначено щодо сплати замовником пайової участі - "не внесено або не вимагається".

Так, до 01.01.2020 була чинною ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

За змістом зазначеної статті, пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування відповідно до встановленого ним розміру (у межах встановленого законом граничного розміру) з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, або на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена). Розмір пайової участі визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про укладення відповідного договору та доданих до нього документів, а договір укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації зазначеного звернення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі № 911/594/18 і від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.

Строк, визначений Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" для укладення договору пайової участі - протягом 15 днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, і закінчення цього строку не припиняє цього обов`язку замовника та не звільняє замовника від обов`язку укласти договір. Адже невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою.

Прокурор вказує, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. Однак, на момент прийняття в експлуатацію об`єкту будівництва - магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль, вул. Грушевського, 54", статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" було виключено на підставі Закону №132-ІХ (з 01.01.2020).

Натомість Закон №132-ІХ врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:

- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);

- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);

- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).

При цьому договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до момента їх повного виконання (частина 1).

Тобто відповідно до внесених Законом №132-ІХ змін з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року (ч. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ).

Враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до п. 3.4 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Костопіль, затвердженого рішенням Костопільської міської ради від 11.10.2012 №467 Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Костопіль, розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста Костопіль визначається у відповідності до пунктів 3.2 і 3.3 цього Порядку і становить:

- 1 відсоток загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд;

- 0,5 відсотка загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

Згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації ІУ45 від 14.12.2023, кошторисна вартість об`єкта становить 7 432,296 тис. грн.

Таким чином, прокурор зазначає, що зважаючи на норми абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ та рішення Костопільської міської ради від 11.10.2012 № 476, розмір пайової участі, який підлягає стягненню з ФОП Мельник Л.Є. до місцевого бюджету Костопільської територіальної громади на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України складає 74322,96 грн (7 432,296 тис. грн *1%).

Відповідач, вважає пред`явлений позов безпідставним оскільки у період подання декларації ІУ45 від 14.2.2023 про готовність до експлуатації об`єкта "Нове будівництво магазину з офісними приміщеннями приблокованого до існуючого магазину-кафе в м. Костопіль , вул. Грушевського, 54", а також станом па теперішній час відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста. А оскільки відсутня вимога щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, відтак вимога щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних також є безпідставною. Відтак позовні вимоги відповідачем не визнаються.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України Про регулювання містобудівної діяльності № 3038-VI, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

На момент початку будівництва та прийняття в експлуатацію об`єкту будівництва статтю 40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (яка передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) було виключено на підставі Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні від 20.09.2019 № 132-IX (з 01.01.2020).

Поряд з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; 3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; 4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; 5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; 6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Тобто відповідно до внесених Законом №132-ІХ змін з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 (частина перша пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ).

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

У постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 Верховний Суд зауважив, що у випадку, якщо замовниками вказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України (така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22).

У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Як встановлено судом, розрахунок розміру безпідставно збережених коштів прокурором проведено на підставі Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Костопіль, затвердженого рішенням Костопільської міської ради від 11.10.2012 № 467 Про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Костопіль, який був чинним станом на дату набрання чинності Законом № 132-IX.

Так, відповідно до пункту 3.4 вказаного Порядку розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури м. Костопіль визначається відповідно до пунктів 3.2 і 3.3 цього Порядку і становить: 1) 1 відсоток загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд; 2) 0,5 відсотка загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для житлових будинків.

Відповідно до даних декларації про готовність до експлуатації об`єкта ІУ45 загальна кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 7 432,296 тис. грн, відтак розмір пайової участі, який підлягає стягненню з відповідача до місцевого бюджету на користь позивача, становить 74322,96 грн (7 432,296 тис. грн *1%).

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що розмір заявлених позовних вимог не перевищує розміру, визначеного Законом № 132-IX, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Зважаючи на викладене, вимоги прокурора в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Приписами частини першої статті 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У силу вимог частин першої, шостої, сьомої статті 193 ГК України (який був чинним станом на дату виникнення спірних правовідносин), які кореспондуються зі статтями 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 74 322,96 грн пайової участі.

Окрім того, прокурором за прострочення виконання зобов`язань зі сплати розміру пайової участі нараховано та заявлено до стягнення 15 617,15 грн інфляційних втрат та 4343,31 грн 3% річних.

За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 ЦК України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 910/6053/19).

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач безпідставно зберіг у себе кошти пайової участі зобов`язаний також сплатити інфляційні втрати та три проценти річних.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019).

Враховуючи викладене, а також те, що кінцевим строком сплати пайової участі є прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, відтак у позивача виникло право на нарахування 3% річних та інфляційних.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, проведений позивачем, встановив, що розмір 3% річних становить - 4 343,31 грн (при заявленому - 4 343,31 грн) та інфляційних - 15 617,15 грн (при заявленому - 15 617,15 грн), отже, 3% річних та інфляційні підлягають задоволенню у повному обсязі.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позовній заяві прокурором зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238,240, 241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мельник Людмили Євгеніївни (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Костопільської міської ради (, адреса: вул. Свободи, 3, м. Костопіль, Рівненська область, 35000) в дохід місцевого бюджету Костопільської територіальної громади кошти у сумі 94283,42 грн з яких: - 74322,96 грн безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; - 15 617,15 грн інфляційних втрат та 4343,31 грн 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мельник Людмили Євгеніївни (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Рівненської обласної (адреса: вул.16 Липня, 52, м.Рівне, 33000, р/р UA0015371, МФО 820172, , банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) 2 422,40 грн судового збору.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 26.02.2026 року.

Суддя Н.Церковна