РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.02.2026Справа № 916/4403/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участю секретаря судового засідання Вілінської О.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до СЕВАСТОПОЛЬСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ

про визнання права власності

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до СЕВАСТОПОЛЬСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (далі - відповідач) про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з тимчасовою окупацією території міста Севастополь, підтвердження права власності за позивачем державним реєстратором, унеможливлене через відсутність доступу до архіву БТІ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 суддя Ягічева Н.І. відкрила провадження по справі та призначила підготовче засідання на 06.01.2026.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2026 закрито підготовче провадження розгляд справи по суті призначено на 03.02.2026.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 продовжено розгляд справи, призначено засідання на 17.02.2026.

В судовому засіданні 17.02.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача в засідання суду не з`явився про розгляд справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 17.02.2026 було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Публічному акціонерному товариству «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк») на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових приміщень № 2 (приміщення першого поверху), який складається з таких приміщень: коридор 1-22 площею 58,5 кв.м.; вестибюль 1-23 площею 34,2 кв.м.; офісне приміщення 1-24 площею 29,9 кві.м.; офісне приміщення 1-25 площею 30,7 кв.м.; офісне приміщення 1-26 площею 32,8 кв.м.; коридор 1-27 площею 9,4 кв.м.; сховище 1-28 площею 10,9 кв.м.; кабінет 1-29 площею 7,4 кв.м.; коридор 1-35 площею 16,6 кв.м.; офісне приміщення 1-36 площею 31,6 кв.м.; офісне приміщення 1-38 площею 16,2 кв.м.; офісне приміщення 1-39 площею 31,1 кв.м.; офісне приміщення 1-40 площею 31,6 кв.м.; офісне приміщення 1-41 площею 29,9 кв.м.; вмивальна 1-42 площею 1,5 кв.м.; туалет 1-43 площею 1,2 кв.м.; вмивальна 1-44 площею 1,5 кв.м.; туалет 1-45 площею 1,2 кв.м. кв.м.;

Загальна площа об`єкта становить 376,4 кв.м.

Адреса розташування: місто Севастополь, проспект Генерала Острякова, будинок 36-а (надалі - нерухоме майно).

Право власності ПАТ «Промінвестбанк» на зазначене нерухоме майно виникло на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 березня 2010 року, укладеного між: Покупцем - Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк»), продавцем - громадянином України Саркісовим А.А.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Волковою В.М. та зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 547.

Факт фактичного переходу володіння та передання об`єкта нерухомого майна Покупцю підтверджується Актом приймання-передачі нерухомого майна від 22 березня 2010 року, складеним і підписаним сторонами на виконання умов зазначеного договору.

Вказаний Акт є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу та підтверджує, що Продавець передав, а Покупець прийняв у володіння і користування об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Севастополь, проспект Генерала Острякова, буд. 36-а, у тому технічному стані та з характеристиками, визначеними у правочині.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів від 22.03.2010 року № 8352791, у реєстрі міститься запис про вказаний правочин під номером 3867522, що підтверджує факт нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу.

Зазначене право власності було зареєстроване за ПАТ «Промінвестбанк» Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації державної реєстрації об`єктів нерухомого майна Севастопольської міської Ради». 07 квітня 2010 року, за реєстровим номером 6459, та внесене до реєстрової книги № 23нж, сторінка 186.

Таким чином, право приватної власності ПАТ «Промінвестбанк» на спірний об`єкт нерухомого майна належним чином виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та зареєстроване у встановленому законом порядку компетентним органом державної реєстрації на момент придбання майна.

Разом з тим, у зв`язку з тимчасовою окупацією території міста Севастополь, підтвердження права власності державним реєстратором унеможливлене через відсутність доступу до архіву БТІ.

Як вказує Позивач, 16 квітня 2025 року, останній звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

22 квітня 2025 року ПАТ «Промінвестбанк» отримало Рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій № 785221834.

У рішенні державний реєстратор зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація є офіційним підтвердженням фактів набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відомостей до Державного реєстру прав. Заявником подано заяву на реєстрацію права власності на закінчений будівництвом об`єкт - комплекс нежитлових приміщень №2 площею 376,4 кв.м., м. Севастополь, проспект Генерала Острякова, буд. 36а, з доданим договором купівлі-продажу від 22.03.2010 р.

Відповідно до ст. 11 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», набуття та припинення права власності на нерухоме майно на тимчасово окупованій території здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.

Наказом Міністерства юстиції від 09.06.2023 № 2179/5 визначено порядок державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що розташовані в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Запорізькій, Луганській, Миколаївській, Харківській, Херсонській областях та м. Севастополь, незалежно від місцезнаходження об`єкта.

Державний реєстратор зазначив, що для об`єктів, права на які виникли до 01.01.2013 р., необхідно отримати інформацію від органів, установ чи підприємств, що Проводили первинну реєстрацію або оформлення прав (БТІ, архівні документи).

У заявленому випадку відсутня можливість отримати інформацію від КП «Бюро технічної інвентаризації м. Севастополя», що унеможливлює підтвердження набуття права власності на об`єкт.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону, державній реєстрації підлягають лише заявлені права на нерухоме майно, які відповідають законодавству та наявним документам.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що хоча державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій, така відмова не свідчить про відсутність права власності Позивача на об`єкт нерухомого майна, а лише констатує неможливість підтвердження державним органом факту набуття права через технічні та організаційні обмеження. Відмова у проведенні державної реєстрації носить формальний характер і не впливає на існуюче право власності Позивача, яке підтверджується належними правовстановлюючими документами - договором купівлі-продажу, актом приймання-передачі та первинним реєстраційним посвідченням БТІ Севастополя. Таким чином, на думку позивача, наявні правовстановлюючі документи створюють незаперечну правову підставу для звернення до суду щодо захисту та підтвердження права власності на об`єкт нерухомого майна.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2 ст. 41 КУ).

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Суб`єктом вимоги про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи обов`язковістю отримання правовстановлюючих документів.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно п.3 ст.3 до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» «речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування) (ч.1 ст.20 Закону).

Крім цього, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (п.3. ч.3 ст.10 Закону).

Згідно з ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

У відповіді від 28.10.2025 № 10-ПІ/01/02-07/25/1895 Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представництво) зазначає, що відповідно до Закону України від 15.04.2014 N2 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими територіями з 20 лютого 2014 року. У зв`язку з цим органи державної влади та місцевого самоврядування України не можуть здійснювати свої повноваження безпосередньо на цій території, за винятком діяльності Представництва, яке не переміщувалося з тимчасово окупованих територій та не відновлювало свою діяльність на підконтрольній уряду України території.

Згідно із Законом України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим», Представництво є державним органом, створеним відповідно до Конституції України для сприяння виконанню повноважень Президента України на території Криму. На період тимчасової окупації його повноваження визначені Указами Президента України від 17.10.2019 № 758 га від 13.04.2021 № 160.

Представництво здійснює повноваження, зокрема щодо: сприяння взаємодії з центральними та місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; забезпечення прав і свобод громадян, передбачених Конституцією, законами України та міжнародними договорами; захисту громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї; інформування міжнародних партнерів про порушення прав і свобод людини, зокрема переслідування громадян з політичних мотивів та порушення норм міжнародного гуманітарного права.

Разом із тим Представництво не було наділене повноваженнями інших органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснювали діяльність на території АР Крим до 20.02.2014 року, у тому числі органів, уповноважених управляти майном територіальних громад. Представництво не може виступати правонаступником таких органів, вирішувати питання, що відносяться до компетенції органів виконавчої влади АР Крим, та не несе відповідальності за дії держави-окупанта. Отже, його участь у правовідносинах обмежена виключно межами, визначеними Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у разі неможливості здійснення повноважень відповідною місцевою державною адміністрацією або органом місцевого самоврядування, їхні функції виконують відповідні обласні та районні військові адміністрації.

Представництвом також було ініційовано розробку проекту Закону «Про внесення змін до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» щодо особливостей відновлення публічної влади в АР Крим та місті Севастополі» (реєстр. № 11064 04.03.2024), який передбачав створення військової адміністрації республіканського рівня та районних військових адміністрацій. Проте, у зв`язку зі зміною Кабінету Міністрів України, законопроект було знято з розгляду та повернуто суб`єкту законодавчої ініціативи.

У сфері державної реєстрації прав відносини регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державний реєстр речових прав на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані права та обтяження.

До 01.01.2013 державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна проводилась, зокрема, реєстраторами підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ) у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав, а також на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), зберігаються у БТІ, відповідно до Тимчасового положення про порта державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін`юсту від 07.02.2002 № 7/5 (втратив чинність).

Отже, на сьогодні відсутній орган місцевого самоврядування, уповноважені управляти майном територіальної громади міста Севастополь, який міг виступати відповідачем у справах про захист права власності. У таких обставині згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого су, України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речові прав», у справах про визнання права власності за набувальною давністю відповідачем зазвичай є попередній власник майна або його правонаступник. У ра; якщо попередній власник невідомий або не міг бути відомий, відповідачем оргай) уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У даному випадку таким органом є Севастопольська міська рада, яка, на момент набуття Позивачем права власності на майно, була уповноваженим органом управління майна територіальної громади.

Вона є єдиним органом, який до 20 лютого 2014 року здійснював повноваженн органу місцевого самоврядування щодо управління майном територіальне громади міста Севастополь (, м. Севастополь, вул. Леніне буд. 3) та зареєстрована в ЄДРПОУ, зберігає статус юридичної особи та діє п сьогодні, незважаючи на фактичну тимчасову окупацію території.

Таким чином, внаслідок окупації частини території України, зокрема території, де розташоване БТІ, яке здійснювало первинну реєстрацію, позивач позбавлений можливості підтвердити таку реєстрацію через втрату доступу до архівних даних.

Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 у справі №923/1283/16 зазначив, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Враховуючи зазначені обставини суд вважає, що звернення позивача з позовом при визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, є ефективним способом захисту наявного речового права Позивача та цілком узгоджується з практикою Верховного Суду та відповідає положенням ст. 392 Цивільного кодексу України.

Пунктом 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Позивачами доведено належними та допустимими доказами, що у позивача наявне право власності на нерухоме майно, яке набуте раніше на законних підставах, однак позивач не має змоги завершити державну реєстрацію права власності з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати за Позивачем право власності на об`єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових приміщень № 2 (приміщення першого поверху), загальною площею 376,4кв.м., який складається з таких приміщень: коридор 1-22 площею 58,5 кв.м.; вестибюль 1-23 площею 34,2 кв.м.; офісне приміщення 1-24 площею 29,9 кв.м.; офісне приміщення 1-25 площею 30,7 кв.м.; офісне приміщення 1-26 площею 32,8 кв.м.; коридор 1-27 площею 9,4 кв.м.; сховище 1-28 площею 10,9 кв.м.; кабінет І-29 площею 7,4 кв.м.; коридор 1-35 площею 16,6 кв.м.; офісне приміщення 1-36 площею 31,6 кв.м.; офісне приміщення 1-38 площею 16,2 кв.м.; офісне приміщення 1-39 площею 31,1 кв.м.; офісне приміщення 1-40 площею 31,6 кв.м.; офісне приміщення 1-41 площею 29,9 кв.м.; вмивальна 1-42 площею 1,5 кв.м.; туалет 1-43 площею 1,2 кв.м.; вмивальна 1-44 площею 1,5 кв.м.; туалет 1-45 площею 1,2 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Севастополь, проспект Генерала Острякова, будинок 36-а (тридцять шість «а»).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати Позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за останнім, оскільки, відсутня вина Відповідача у виникненні спору.

Керуючись статтями 74, 76-80, 86, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, вул. Малопідвальна, буд.8, м. Київ, ) право власності на об`єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових приміщень № 2 (приміщення першого поверху), загальною площею 376,4кв.м., який складається з таких приміщень:

коридор 1-22 площею 58,5 кв.м.;

вестибюль 1-23 площею 34,2 кв.м.;

офісне приміщення 1-24 площею 29,9 кв.м.;

офісне приміщення 1-25 площею 30,7 кв.м.;

офісне приміщення 1-26 площею 32,8 кв.м.;

коридор 1-27 площею 9,4 кв.м.;

сховище 1-28 площею 10,9 кв.м.;

кабінет І-29 площею 7,4 кв.м.;

коридор 1-35 площею 16,6 кв.м.;

офісне приміщення 1-36 площею 31,6 кв.м. .;

офісне приміщення 1-38 площею 16,2 кв.м.;

офісне приміщення 1-39 площею 31,1 кв.м.;

офісне приміщення 1-40 площею 31,6 кв.м.;

офісне приміщення 1-41 площею 29,9 кв.м.;

вмивальна 1-42 площею 1,5 кв.м.;

туалет 1-43 площею 1,2 кв.м.;

вмивальна 1-44 площею 1,5 кв.м.;

туалет 1-45 площею 1,2 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Севастополь, проспект Генерала Острякова, будинок 36-а (тридцять шість «а»).

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.02.2026.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА